Хауърд Джейкъбсън
Въпросът на Финклер

Превод от английски: Деян Кючуков, —

chitanka.info

Кой сега ще кара цялата трапеза да избухва в смях?[1]

Част първа

Първа глава

1

Той трябваше да го предусети.

Целият му живот беше низ от злощастия. Ето защо трябваше да е подготвен за това.

Той беше човек, който предусеща нещата. Не като смътни предчувствия при лягане и ставане, а като напълно реални опасности посред бял ден. Стълбове и дървета се сгромолясваха отгоре му, строшавайки пищялите му. Фучащи коли губеха управление и връхлитаха върху пешеходната пътека, оставяйки го да лежи на купчина от разкъсана плът и стърчащи кости. Остри предмети падаха от строителни скелета и пробиваха черепа му.

Най-лоши бяха жените. Когато жена от типа, който Джулиан Треслъв намираше за привлекателен, пресичаше неговия път, не тялото, а съзнанието му поемаше удара. Тя разбиваше спокойствието му.

Наистина, той нямаше спокойствие, но тя разбиваше всякакво спокойствие, което можеше да се очаква за в бъдеще. Тя беше това бъдеще.

Хората, които предусещат нещата, имат погрешна хронология, това е всичко. Часовникът на Треслъв беше изцяло объркан. Едва зърнал жената, той вече виждаше последствията от нея — как й предлага брак, а тя приема, домът, в който двамата заживяват, спуснатите тежки копринени завеси, процеждащи пурпурна светлина, чаршафите, издуващи се като морски вълни, струйката ароматен дим, виеща се от комина — и вещаеща поредното му срутване — покривът с ажурните алени керемиди, фронтоните, таванските прозорци, неговото щастие, неговото бъдеще — да се срутва върху главата му още в мига, в който тя минеше покрай него.

Тя не го напускаше заради друг мъж, нито му заявяваше, че е отегчена от него и от съвместния им живот, тя умираше в перфектен образ на трагичната любов — покосена от туберкулоза, с влажни ресници, най-често пееща своето сбогом във фрази, заети от популярна италианска опера.

Деца нямаше. Децата само разваляха историята.

Понякога, между сгромолясващите се стълбове и падащите от строежите предмети, той се улавяше, че репетира последните си думи към нея — също нерядко заимствани от популярни италиански опери — сякаш времето се беше свило като хармоника, сърцето му се бе разбило на парчета и тя умираше още преди да я беше срещнал.

За Треслъв имаше нещо изкусително в предчувствието за любимата жена, умираща в ръцете му. Понякога и той умираше в нейните, но обратното беше по-добре. По този начин той разбираше кога е влюбен — нямаше ли предчувствие за гибелта й, нямаше и предложение.

Това беше поезията на живота му. Реалността се състоеше само от жени, които го обвиняваха, че задушава индивидуалността им, и го напускаха.

В реалността имаше дори и деца.

Но отвъд реалността нещо го зовеше.

Веднъж, докато прекарваше училищната си ваканция в Барселона, той плати на една циганка да му гледа на ръка.

— Виждам жена — каза му тя.

Треслъв се развълнува.

— Красива ли е?

— За мен не — отвърна му циганката. — Но за теб… може би. Виждам също и опасност.

Треслъв се развълнува още повече.

— Как да разбера, когато я срещна?

— Ще разбереш.

— Тя има ли си име?

— По принцип имената се плащат допълнително — каза циганката, като огъна палеца му назад. — Но понеже си млад, ще направя изключение. Виждам Джуно. Познаваш ли някоя на име Джуно?

Тя го произнасяше „Хуно“ като на испански, но само когато се сетеше.

Треслъв присви око. Джуно? Дали познаваше жена на име Джуно? Изобщо някой познаваше ли такава жена? Не, не можеше да се сети. Но затова пък познаваше Джун.

— Не, не, това е нещо по-голямо от Джун. — Циганката изглеждаше подразнена от неспособността му да мисли по-мащабно от Джун. — Джуди… Джули… Джудит. Познаваш ли Джудит?

Худит.

Треслъв поклати глава. Но му се понрави как звучи — Джулиан и Джудит. Хулиан и Худит Треслъв.

— Е, тя те чака, тази Джули или Джудит, или Джуно… Все пак виждам Джуно.

Треслъв затвори и другото си око. Джуно, Джуно…

— Колко дълго ще ме чака? — попита.

— Толкова, колкото ти е нужно, за да я откриеш.

Треслъв си представи как я дири през планини и гори.

— Каза, че виждаш опасност. С какво е опасна?

Той си я представи как се навежда над него, опряла нож в гърлото му — Addio, mio bello, addio.

— Не съм казала, че тя е опасна, а само че виждам опасност. Възможно е ти да си този, който е опасен за нея. Или някой друг да е опасен и за двама ви.

— Тогава трябва ли да я избягвам?

Циганката сви фаталистично рамене.

— Не можеш да я избегнеш.

Самата тя също беше красива. Поне в очите на Треслъв. Изпито и трагично лице, с кръгли златни обеци и, както му се струваше, с лек бирмингамски акцент. Ако не беше акцентът, щеше вече да се е влюбил в нея.

Тя всъщност не му каза нищо ново. Той бездруго знаеше, че някой или нещо го чака.

Нещо по-значимо от обикновена злополука.

Той беше създаден за бедствия и гибел, но винаги се случваше на друго място, когато те връхлитаха. Веднъж едно дърво бе паднало и бе премазало човек, вървящ на половин метър след него по тротоара. Треслъв беше чул вика и се бе зачудил дали е неговият собствен. В лондонското метро се бе разминал със стрелец-психопат само на един вагон разстояние. Дори не беше разпитан от полицията. А едно момиче, което обичаше с безнадеждния копнеж на ученик — дъщеря на приятел на баща му, същински ангел с кожа, нежна като листенцата на късна лятна роза, и очи, които винаги изглеждаха влажни — бе умряло от левкемия още ненавършило и четиринайсет години, тъкмо докато той се намираше в Барселона и ходеше по врачки. Семейството му не го бе известило за последните й часове, нито дори за погребението й. По-късно му бяха казали, че не са искали да му развалят ваканцията, но истината беше, че нямаха особено доверие на твърдостта на духа му. Хората, които познаваха Треслъв, сериозно се замисляха, преди да го поканят на нечий смъртен одър или погребение.

Така че той все още разполагаше с целия си живот за губене. Беше на четиридесет и девет, в добро физическо здраве, не беше имал дори цицина, откакто като бебе се бе ударил в коляното на майка си, и все още не беше овдовявал. Доколкото му бе известно, нито една от жените, които бе обичал или познавал сексуално, не бе умряла, но пък и малко от тях се бяха задържали достатъчно дълго, та да може смъртта им да послужи за затрогващ финал на нещо, което да се нарече голяма любов. Това неконсумирано очакване на трагичното събитие му придаваше неестествено младолик вид — вида, който понякога придобиват преродилите се във вярата си хора.

[1] Текстът към посвещението е заимстван от Пето действие, Първа сцена от „Хамлет“: „Къде са твоите мълнии от остроумие, които караха цялата трапеза да избухва в смях?“ Тук и по-нататък в книгата за цитатите от Шекспир е ползван преводът на Валери Петров. — Б.пр. ↑

2

Беше топла вечер в края на лятото и луната светеше отвисоко и неспокойно. Треслъв се прибираше от унила вечеря с двама стари приятели, единият на неговите години, а другият доста по-възрастен, и двамата наскоро овдовели. Въпреки всички рискове на улицата той реши да повърви през една добре позната част на Лондон, размишлявайки в ретроспекция върху тъгата на нощта, преди да вземе такси към вкъщи.

Такси, а не метрото, макар най-близката станция да се намираше само на стотина метра от дома му. Човек, боящ се колкото него от онова, което може да го сполети на повърхността на земята, трудно щеше да се реши да се спусне под нея. Не и след като по чудо се бе разминал със стрелеца.

— Колко неизразимо тъжно — промълви той почти на глас. Имаше предвид смъртта на съпругите на своите приятели и смъртта на жените въобще. Но мислеше също и за мъжете, които оставаха сами, в това число и за себе си. Ужасно е да загубиш жената, която си обичал, но не по-малко ужасно е изобщо да нямаш жена, която да вземеш в прегръдките си и да приласкаеш, преди трагедията да се разрази…

— Без това, за какво съм аз самият? — запита се той, защото не беше човек, който функционира добре, оставен сам на себе си.

Премина покрай сградата на БиБиСи, институция, за която някога бе работил и хранил идеалистични надежди, но която сега мразеше до степен на ирационалност. Ако омразата му бе рационална, щеше най-малкото да се погрижи да не минава покрай нея толкова често, колкото го правеше.

— Дрисня — изруга тихо и безсилно той.

Така се обиждаха децата в забавачката.

Именно това мразеше в БиБиСи — тази компания го беше вдетинила. „Лелката“, както галено я наричаше нацията. Но лелите са двусмислени фигури, що се отнася до нежността, коварни и ненадеждни, преструващи се, че даряват любов само дотогава, докато самите те страдат от нейния недостиг. Треслъв бе на мнение, че БиБиСи пристрастява хората, които я слушат, докарвайки ги до състояние на дебилна зависимост. Тя правеше същото и със служителите си — оковаваше ги в самомнение и повишения, осакатявайки ги за какъвто и да било друг живот. Треслъв беше жив пример за това. Вярно, не повишен, а само осакатен.

Около сградата се издигаха кранове, високи и неустойчиви като самата луна. Това би била чудна съдба, помисли си той. Каквото началото, такъв и краят. Кран на БиБиСи да ми пръсне мозъка. Дрисня. Можеше да чуе пращенето на черепа, подобно на звука, с който се разтваря земната кора във филмите на ужасите. Но нали животът беше такъв филм на ужасите, в който красивите жени умират една след друга. Той ускори крачка. Пред него се изпречи дърво. За да го избегне, едва не връхлетя върху една прекатурена табела за ремонт на пътя. ОПАСНОСТ. Пищялите му изтръпнаха от болка, като си представи възможния удар. Тази вечер самата му душа тръпнеше в предчувствие.

Бедата никога не е това, което си мислиш, каза си той. Тя винаги идва оттам, откъдето най-малко я очакваш. Точно в този момент една тъмна сянка от близкия вход доби формата на нападател, който го сграбчи за врата, притисна лицето му в съседната витрина, каза му да не е посмял да гъкне или да помръдне, след което го лиши от часовника, портфейла, писалката и мобилния му телефон.

Едва когато престана да трепери и успя да провери джобовете си, за да се увери, че са празни, той повярва, че това, което се бе случило, е станало в действителност.

Портфейлът липсваше, мобилният телефон също.

Писалката от джоба на сакото беше изчезнала.

Часовникът на китката му го нямаше.

А в него самия нямаше борбеност, нито инстинкт за самосъхранение, нито amour de soi[1], нито каквато и да е дума за онази спойка, която крепи човека и го учи да живее в настоящето.

Но пък и кога ли беше притежавал подобно нещо?

В университета той подбираше откъслечни дисциплини, да не кажем недисциплини, различни модули оттук-оттам, без да учи нещо определено като специализация, а нагаждайки подхождащи си хуманитарни курсове, подобно на части от лего. Археология, Конкретна поезия[2], Медии и комуникация, Администрация на театри и фестивали, Сравнителна религия, Сценично оформление, История на руския кратък разказ, Полове и политика. След завършване на образованието си — а всъщност така и не стана ясно дали и кога го е завършил, тъй като никой в университета не беше сигурен колко модула са нужни за едно цяло — Треслъв се оказа с толкова неопределена диплома, че единственото, което можеше да направи с нея, бе да приеме възможността за стаж в БиБиСи. А единственото, което БиБиСи съумя да направи с него, бе да го натика в късните вечерни емисии по изкуствата на Радио 3.

Не след дълго той се почувства като невзрачен шубрак сред гора от извисяващи се дървеса. Навсякъде около него другите стажанти избуяваха до главозамайващи висоти още седмици след пристигането си. Правеха го, защото единствената възможна посока за развитие беше нагоре, освен ако не се наричаш Треслъв и не стоиш там, където си, защото никой не знае, че си там. Те ставаха началници на екипи, отговорници на програми, на направления, дори генерални директори. Никой не напускаше. Никой никога не беше уволнен. Корпорацията бдеше над своите с лоялност, по-свирепа от тази на мафиотските фамилии. В резултат, всеки познаваше чудесно всички останали — с изключение на Треслъв, който не познаваше никого — и всички говореха на един език — с изключение на Треслъв, чийто език на болка и тъга беше загадка за околните.

— Давай малко по-бодро — казваха му хората в столовата. Но от този съвет само му се доплакваше. Каква тъжна фраза: „Давай по-бодро“. Тя не само подчертаваше невероятността на това той някога да се ободри, но и внушаваше, че няма за какво особено да се ободрява, ако ободряването беше единственото, на което можеше да се надява.

Той получи порицание на официална бланка от някой от Творческото ръководство — името не му беше познато, в което го упрекваха, че засяга прекалено много болезнени теми и пуска твърде мрачна музика по своето предаване. „Това е по-скоро в сферата на дейност на Радио 3“, казваше се в писмото. Треслъв написа отговор, в който напомни, че предаването му е именно по Радио 3 и кореспонденцията приключи дотам.

След повече от дузина години бродене по призрачните коридори на сградата на Корпорацията в среднощна доба, с ясното съзнание, че никой не слуша плодовете на неговия труд — защото кой нормален човек би имал желание в три часа сутринта да чуе как живи поети обсъждат мъртви поети, които със същия успех биха могли да бъдат мъртви поети, обсъждащи живи поети? — той си подаде оставката. „Някой изобщо ще забележи ли, ако предаването ми не се излъчва?“, написа в молбата си за напускане. „Някой ще забележи ли отсъствието ми, ако просто спра да идвам на работа?“ Отговор и този път нямаше.

„Лелката“ нямаше желание да говори с него.

Той писа по една обява във вестника за заместник-директор на новоорганизиран фестивал по изкуствата на Южния бряг. Новоорганизиран означаваше помещаващ се в училищна библиотека, в която нямаше книги, а само компютри, и разполагащ с трима гостуващи лектори и никаква публика. Това му напомни за БиБиСи. Самата директорка редактираше цялата му кореспонденция на по-прост английски, както правеше и с начина му на говорене. Разделиха се заради спор за съдържанието на една брошура.

— Защо да пишем въодушевяващ, след като можем да кажем секси? — попита го тя.

— Защото фестивалите по изкуствата не са секси.

— И знаеш ли защо е така? Защото държиш да се използват думи като въодушевяващ.

— Какво й е на думата?

— Това е пасивен език.

— Няма нищо пасивно във въодушевлението.

— Ето, дори като го произнасяш, звучи така.

— Да приемем жизнерадост като компромисно решение? — предложи той без всякаква такава.

— А защо не приемем да си потърсиш друга работа като компромисно решение?

Те спяха заедно. Нямаше какво друго да се прави. Когато никой не се появи на фестивала им, двамата се съвокупляваха на пода на физкултурния салон. Тя носеше сандалите си на коркови платформи дори докато правеха любов. Едва след като го уволни, той осъзна, че я обича.

Името й беше Джули, за което той също си даде сметка едва след това.

Хули.

После той заряза кариерата в областта на изкуствата и се посвети на поредица от неподходящи длъжности и също толкова неподходящи жени, влюбвайки се всеки път когато започваше нова работа и разлюбвайки — или по-точно казано, бидейки разлюбван — при всяка поредна промяна. Известно време кара фургон за преместване на мебели, като се влюби в първата жена, ползвала услугите му, след това — електрокар за развозване на мляко, при което се влюби в касиерката, която му плащаше всеки петък вечер, работи като помощник на една италианка, специализирала се в поправката на плъзгащи се прозорци на викториански къщи, която зае в сърцето му мястото на касиерката, беше управител на отдела за обувки в известен лондонски универсален магазин, където се влюби в управителката на отдела по текстил от горния етаж, докато накрая се установи на що-годе постоянна и зле платена работа в една театрална агенция, предлагаща дубльори на известни личности за партита, конференции и фирмени събития. Треслъв не приличаше на никоя конкретна знаменитост в частност, но затова пък като цяло наподобяваше на много известни хора, благодарение на което се радваше на търсене ако не заради правдоподобността, то заради променливостта си.

А жената от отдела за текстил? Тя го напусна, когато престана да е ясно чий дубльор е всъщност.

— Не ми харесва да не знам кой си всъщност — каза му тя. — Това се отразява зле и на двама ни.

— Можеш да си избираш — отвърна той.

— Не искам да избирам. Искам да знам. Копнея за сигурност. Искам човек, който ще е до мен в огън и вода. По цял ден работя с меки и безформени неща, искам, когато се прибера у дома, да имам нещо твърдо. Трябва ми скала, а не хамелеон.

Тя имаше червена коса и лесно поруменяваше. Също така имаше свойството да избухва толкова бързо, че Треслъв винаги се плашеше да се приближава прекалено много до нея.

— Аз съм скала — настоя той от безопасно разстояние. — Ще бъда с теб до самия край.

— Е, тук поне си познал — каза тя. — Защото това е краят. Напускам те.

— Само защото съм популярен пред хората?

— Защото не си популярен пред мен.

— Моля те, не си тръгвай. Ако преди не съм бил скала, ще стана отсега нататък.

— Няма. Не ти е в природата.

— Не се ли грижа за теб, когато си болна?

— Да. Когато съм болна, си просто чудесен. Проблемът е, че за нищо не ставаш, когато съм здрава.

Той я моли още да не го оставя, дори рискува и я обгърна с ръце, като плачеше във врата й.

— Голяма скала, няма що — каза тя.

Името й беше Джун.

Популярността е относително понятие. Търсенето му като двойник на всеки и на никой не беше чак толкова голямо, та да не му остават много свободни часове, през които да размишлява за всичко онова, което беше, или, по-точно, което не беше му се случило; за жените и тъгата, която изпитваше за тях, за собствената му самота и за онази липса в него, която не можеше да назове.

Неговата недовършеност, несъбраност, започващото очакване на края, или може би това беше приключващото очакване на началото, на чакането на сюжет за неговата история.

Нападението беше станало точно в 11:30 вечерта. Треслъв знаеше това, защото нещо го бе накарало да погледне часовника си само миг по-рано. Вероятно предчувствието, че никога повече няма да го види. Но при ярката светлина на уличните лампи и броя на отворените магазини наоколо — наблизо още работеше фризьорски салон, както и китайски ресторант, ремонтираха павилион за вестници — спокойно можеше да е и следобед. Улиците не бяха пусти. Най-малко дузина души можеха да му се притекат на помощ, но никой не го стори. Може би дързостта на атаката — само на стотина метра от Риджънт Стрийт и на една псувня разстояние от зданието на БиБиСи, бе смутила случайните минувачи. Може да са помислили, че нападател и жертва играят някаква роля или че помежду им е пламнала семейна свада на връщане от театъра или от ресторанта. Възможно беше — и това бе най-странното — да са ги взели дори за двойка.

Именно това се струваше най-дразнещо и унизително на Треслъв. Не прекъсването на поредния му блажен, мъчителен и скръбен блян. Не шокиращата внезапност на нападението, ръката, сграбчила го изотзад за врата и натикала лицето му с такава сила във витрината на магазина за цигулки на Гивие[3], че инструментите се бяха разклатили и издрънчали зад стъклото, освен ако музиката, която беше чул, не бе звукът от собствения му чупещ се нос. Нито дори кражбата на часовника, портфейла, писалката и мобилния му телефон, колкото и да бе силна сантименталната му привързаност към първия от предметите и колкото и да бе неудобна загубата на втория, третия и четвъртия. Не, онова, което го разстрои повече от всичко, беше фактът, че човекът, който го бе нападнал, ограбил и, да, ужасил, човекът, срещу когото той не оказа дори и капка съпротива, беше всъщност… жена.

[1] Любов към самия себе си. (Фр.) — Б.пр. ↑

[2] Течение в поезията, при което се отдава значение на визуалните и типографски ефекти. — Б.пр. ↑

[3] Guivier’s — известен магазин за струнни инструменти в Лондон. — Б.пр. ↑

3

Преди нападението вечерта на Треслъв бе сладко болезнена, но не потискаща. Макар и да се оплакваха, че се носят самотни без цел и посока, тримата мъже — двамата вдовци и Треслъв, който условно минаваше за трети, взаимно се наслаждаваха на компанията си, обсъждаха икономиката и световните проблеми, спомняха си шеги и анекдоти от миналото и почти успяха да се убедят, че са се върнали обратно във времето отпреди да имат съпруги, които да губят. За момент техните влюбвания, децата, които им се бяха родили — Треслъв по недоглеждане се беше сдобил поне с две, за които знаеше — разделите, които ги бяха опустошили, всичко се превърна в сън. Никой, когото бяха обичали, не ги беше напускал, защото още не бяха обичали никого. Загубите принадлежаха на бъдещето.

Но кого ли заблуждаваха?

След вечеря Либор Севик, в чийто апартамент, намиращ се между сградата на БиБиСи и Риджънтс Парк, се бяха събрали, седна на пианото и изсвири Опус Експромто 90 на Шуберт, който жена му Малки бе обожавала да свири. На Треслъв му се стори, че ще умре от мъка по своя приятел. Не знаеше как Либор изобщо бе преживял смъртта на Малки. Бракът им бе продължил повече от половин век. Сега Либор наближаваше деветдесетата си година. Какво му оставаше, за което да живее? Музиката на Малки, може би. Либор никога не сядаше на пианото, докато тя бе жива — столчето му бе свещено за нея и той по-скоро би нахълтал в тоалетната, докато тя е вътре, отколкото да седне върху него — но често стоеше прав зад нея, докато тя свири, като в по-ранните дни й акомпанираше на цигулка, но след това, по нейно негласно настояване („Tempo, Либор, tempo!“), само я наблюдаваше без инструмента си, в мълчаливо обожание на нейното майсторство, на аромата на алое и тамян (всички аромати на Арабия), които лъхаха от косите й, и на красотата на нейната шия. Шия, по-изящна от лебедовата, й беше казал той в деня, когато се бяха срещнали. Заради акцента му Малки беше помислила, че й казва, че шията й е по-изящна от свонц[1], което й бе напомнило за една дума на идиш[2], която баща й често използваше и която означаваше пенис. Възможно ли бе Либор да е имал предвид, че шията й е по-изящна от пенис? Ако не се бе омъжила за Либор, тя — или поне така гласеше семейната легенда — по всяка вероятност щяла да стане известна концертна пианистка. Когато Хоровиц[3] я чул да свири Шуберт на един прием в Челси, той я похвалил. Казал, че свири откъсите така, както трябва да се свирят, сякаш самият Шуберт ги съчинява в момента — емоционални импровизации с освежителен привкус на интелектуалност. Нейното семейство съжалявало за женитбата по много причини, не на последно място сред които липсата у Либор на интелект и обноски, нерафинираният му журналистически тон и средите, сред които се движел, но най-вече заради музикалното бъдеще, което тя захвърлила заради него.

— Ако толкова трябва да се омъжваш, защо не вземеш Хоровиц? — питали я те.

— Той е два пъти по-възрастен от мен — отвърнала Малки. — със същия успех бих могла да се омъжа за Шуберт.

— А кой е казал, че съпругът ти не може да е два пъти по-възрастен от теб? Музикантите живеят вечно. Е, ако все пак го надживееш, тогава…

— Той не ме разсмива — казала тя. — Либор ме кара да се смея.

Могла е също така да добави, че Хоровиц вече е бил женен за дъщерята на Тосканини.

И че Шуберт е умрял от сифилис.

Тя никога не бе съжалила за решението си. Дори когато бе чула Хоровиц да свири в Карнеги Хол — родителите й бяха платили престоя в Америка, за да забрави Либор, и й бяха купили места на първия ред, така че Хоровиц със сигурност да я забележи, дори когато Либор бе спечелил известно признание като журналист в шоу бизнеса и бе пътувал без нея до Кан, Монте Карло и Холивуд, нито когато бе изпадал в някоя от дълбоките си чешки депресии, нито дори когато Марлене Дитрих, неспособна да проумее, че на света съществува часова разлика, бе позвънила от Шато Мармон[4] в лондонския им апартамент в три и половина сутринта, наричайки Либор „скъпи мой“ и ридаейки в слушалката.

— Ти изпълваш цялото ми съществувание — беше казала Малки на Либор. Слуховете гласяха, че и Марлене Дитрих му е казала същото, но той все пак се беше спрял на Малки, чиято шия беше по-изящна от свонц.

— Но ти трябва да продължаваш да свириш — бе настоял той и й беше купил от един аукцион в Южен Лондон роял „Стайнуей“ с чифт позлатени свещници.

— Ще свиря — бе отвърнала тя. — Ще свиря всеки ден. Но само когато ти си до мен.

По-късно, когато можеше да си го позволи, той й купи концертен роял „Бекстайн“ с корпус от абаносово дърво. Тя искаше „Блютнер“, но той не желаеше в апартамента нищо, произведено отвъд Желязната завеса.

В по-късните им години тя го бе накарала да й обещае, че няма да умре преди нея, толкова неспособна бе да оцелее дори един час без него — обещание, което той тържествено бе спазил.

— Смей се, ако искаш — каза той на Треслъв, — но паднах на коляно, докато й обещавах, точно както в деня, когато исках ръката й. Това е единствената причина да съм още жив сега.

Неспособен да намери думи, Треслъв сам падна на едно коляно и целуна ръката на Либор.

— Мислихме дори, ако единият от нас заболее сериозно, да се хвърлим заедно от Бийчи Хед[5] — каза Либор, — но Малки реши, че аз съм прекалено лек, за да падна във водата едновременно с нея, а не й се искаше да виси във водата и да ме чака.

— Бийчи Хед? — удиви се Треслъв.

— Да. Веднъж дори си направихме екскурзия дотам. Подканвахме се един друг да се престрашим. Прекрасно място. Спуска се шеметно към морето, във въздуха кръжат чайки, а по бодливата тел на предпазната ограда висят завързани изсъхнали китки цветя. На една от тях дори още стоеше етикетчето с цената. Помня, че имаше паметна плоча с цитат от Псалмите за Господ, който е по-силен от грохота на много води, както и много дървени кръстове, забити в земята. Мисля, че именно заради кръстовете се отказахме.

Треслъв не разбираше за какво говори Либор. Огради с бодлива тел? Да не би с Малки да бяха ходили на самоубийствена разходка до концлагера Треблинка? Чайките обаче… и кръстовете… Кой знае.

Така или иначе, Малки и Либор не направиха нищо по въпроса. Малки първа заболя сериозно и болестта я довърши.

Три месеца след смъртта й Либор се престраши и скочи в самия водовъртеж на отчаянието си, като нае един вмирисан на стари писма, цигари и Гинес учител да го научи да свири импровизациите, които Малки бе изпълнявала така, сякаш Шуберт е в стаята с тях (и ги съчинява в момента), като ги свиреше отново и отново, с четири от любимите му снимки на Малки, поставени на капака на пианото пред него. Неговото вдъхновение, неговата учителка, неговият другар, неговият съдия. На една от тях тя изглеждаше непоносимо млада, облегната, смеейки се, на кея в Брайтън, с огряно от слънцето лице. На друга бе облечена в сватбената си рокля. На всичките тя имаше очи единствено за Либор.

Когато музиката започна, Джулиан Треслъв се разплака открито. Ако той беше женен за Малки, не се съмняваше, че щеше да плаче над красотата й всяка сутрин, щом се събудеше, за да я намери до себе си в леглото. А после, когато се събудеше и тя вече не беше до него, не можеше да си представи какво би направил… Да се хвърли от Бийчи Хед — защо не?

Как продължаваш да живееш, знаейки, че никога вече — никога, никога — няма да видиш човека, когото обичаш? Как понасяш дори един час, една минута, една секунда от това знание? Как се съхраняваш цял?

Той искаше да попита Либор за това. „Как издържа през първата си нощ на самота, Либор? Успя ли да заспиш? Спал ли си оттогава? Или сънят е всичко, което ти е останало?“

Но не успя да го направи. Може би не искаше да чуе отговора.

Макар веднъж Либор все пак да каза: „Точно когато си мислиш, че си преодолял скръбта, разбираш, че си останал със самотата.“

Треслъв се опита да си представи самота, по-голяма от своята собствена. „Точно когато преодолееш самотата“, помисли си той, „осъзнаваш, че си останал със скръбта.“

Но все пак той и Либор бяха различни хора.

Беше шокиран, когато Либор му разкри една тайна. Към края те бяха използвали лоши думи един към друг. Наистина лоши.

— Ти и Малки?

— Да, аз и Малки. Говорехме си вулгарно. Това беше нашата защита срещу патетиката.

Треслъв не можеше да понесе тази мисъл. Защо някой ще иска да се защитава срещу патетиката?

Либор и Малки бяха от същото поколение като отдавна починалите му родители. Той бе обичал родителите си, без да е близък с тях. Те вероятно биха казали същото за него. Часовникът, от който му предстоеше да бъде лишен по-късно същата вечер, му беше подарък от вечно угрижената му майка. „На моя Джулс“, пишеше от вътрешната му страна. Макар в действителност никога да не го бе наричала Джулс. Чувството за стегнатост и ред, от което също така междувременно се бе лишил, пък беше наследство от баща му, човек, който стоеше толкова изправен, че създаваше около себе си усещане за някаква архитектурна тишина. Можеше да го използваш за кол за пране, спомни си Треслъв.

Но той не смяташе, че родителите му са причината за сълзите, които проля в присъствието на Либор. Онова, което го разчувства, бе доказателството за тленността на нещата. Накрая всяко нещо искаше своята цена и може би щастието я искаше дори по-безмилостно от своята противоположност.

Дали не бе по-добре тогава — претегляйки загубите — да не познаеш щастието въобще? Да вървиш през живота, чакайки онова, което никога не идва, и така да имаш по-малко да скърбиш?

Възможно ли бе това да е причината Треслъв толкова често да се оказваше сам? Дали не се предпазваше от споделеното щастие, за което така копнееше, от страх как ще се почувства, когато то му бъде отнето?

Или пък ужасът от загубата бе именно онова щастие, към което се стремеше?

Мислите върху причината за неговите сълзи само го накараха да плаче още повече.

През цялото време, докато Либор свиреше, третият член на групата, Сам Финклер, не проля нито една сълза. Потресаващо преждевременната смърт на собствената му жена, загинала при злополука същия този месец, в който и Либор бе овдовял, го бе оставил едва ли не повече гневен, отколкото наскърбен. Тайлър никога не беше казвала на Сам, че „изпълва цялото й съществувание“. Въпреки това той я бе обичал силно, с очакваща и дори бдителна всеотдайност — което не му бе попречило да проявява и по малко всеотдайност настрани — сякаш се бе надявал, че някой ден тя ще благоволи да му сподели истинските си чувства към него. Но тя така и не го бе направила. През последната нощ той бе стоял неотлъчно край леглото й. Веднъж тя го бе повикала да се приближи. Подчинявайки се, той бе поставил ухо пред сухите й, измъчени устни, но и да е искала да му каже нещо нежно, тя не бе успяла. Той бе чул единствено измъчен стон. Звук, който спокойно е могъл да идва и от неговото гърло.

Техният брак, макар и поизнервен понякога, също бе изпълнен с любов и, ако броим децата, по-плодотворен от този на Либор и Малки, но Тайлър винаги се бе струвала на Сам някак отдръпната и потайна. Може би и невярна, това той не знаеше. Може би и да знаеше нямаше да има нищо против, но вече нямаше как да знае и това. Тя никога не му бе дала възможност да разбере. А сега тайните й, както се казва, бяха погребани с нея. В Сам Финклер имаше сълзи, но той беше също толкова бдителен към тях, колкото и някога към жена си. Ако щеше да плаче, искаше да е сигурен, че го прави от любов, а не от гняв. Затова, поне докато не опознаеше скръбта си по-добре, беше за предпочитане да не плаче въобще.

А и бездруго, Треслъв имаше достатъчно сълзи за всички.

Джулиан Треслъв и Сам Финклер бяха съученици. Повече съперници, отколкото приятели, но съперничеството също може да трае цял живот. Финклер беше по-умният от двамата. Самюъл, както настояваше да го наричат тогава. „Името ми е Самюъл, а не Сам. Сам е име за частен детектив. Самюъл е бил пророк.“

Самюъл Езра Финклер — как можеше да не е по-умният с име като това?

След като се прибра от ваканцията в Барселона, където му бяха предсказали бъдещето, Треслъв изтича развълнувано право при Финклер. Двамата деляха една стая.

— Познаваш ли момиче на име Джуно? — попита го той.

— Познаваш ли Джуно? — повтори Финклер, издавайки непонятни съскащи звуци между зъбите си.

Треслъв не схващаше.

— Познаваш ли Джуно? Нали това ме питаш?

Треслъв продължаваше да не схваща. Тогава Финклер го написа. Познаваш ли Джуно?[6]

Треслъв сви рамене.

— Смяташ, че е смешно ли?

— За мен е смешно — каза Финклер. — А ти както искаш.

— Значи е смешно един евреин да напише думата евреин? Това ли е смешното?

— Забрави — рече Финклер. — Така или иначе няма да разбереш.

— Защо да не разбера? Ако аз взема и напиша „не-евреите не знаят кого познават евреите“, това смешно ли ще бъде?

— Ни най-малко.

— Именно. Не-евреите не намират за адски забавно да гледат на света по не-еврейски начин. Ние не се дивим на идентичността си, написана върху лист хартия.

— И знаеш ли защо е така? — попита Финклер.

— Ходи се шибай.

— Какво е това, не-еврейски хумор ли?

Преди да срещне Финклер, Треслъв никога не беше общувал с евреи. Поне не и съзнателно. Той предполагаше, че те са дребни, тъмни и прокрадващи се. Потайни хора. Но Финклер бе почти оранжев на цвят и направо се изливаше от дрехите си. Имаше необичайни и запомнящи се черти — изпъкнала челюст, дълги ръце и огромни стъпала, за които още на петнайсетгодишна възраст не можеше да си намери обувки. (Треслъв обръщаше внимание на стъпалата; неговите собствени бяха изящни като на танцьор.) Нещо повече — при Финклер всичко беше в повече — той имаше внушителна стойка, която го правеше да изглежда по-висок, отколкото беше всъщност, и раздаваше мнения за хора и събития с такъв хъс и увереност, че сякаш ги изплюваше от устата си. „Говори, недей да пръскаш плюнки“, дразнеха го понякога другите момчета, макар да рискуваха кожите си по този начин. Ако всички евреи изглеждаха така, мислеше си Треслъв, то Финклер, което звучеше като Спринклър[7], щеше да е по-подходящо име за тях от „евреин“. Той така ги и наричаше за себе си — финклери.

Щеше да му е приятно да сподели това с приятеля си. Струваше му се, че то маха клеймото от наименованието. В мига, в който заговориш за Финклеровия въпрос или Финклеровата конспирация, сякаш изсмукваш отровата от тях. Но все не стигаше дотам да обясни това на самия Финклер.

И двамата бяха синове на заможни собственици на магазини. Бащата на Треслъв продаваше пури и пособия за пушене, а този на Финклер държеше аптека. Бащата на Сам Финклер се беше прочул с изготвянето на хапчета, които вдигаха на крака хора, стигнали едва ли не до смъртния одър. От тези хапчета косата им порастваше отново, гърбовете им се изправяха, а бицепсите им се надуваха. Старият Финклер сам беше ходещо чудо, страдал някога от рак на стомаха, той се беше превърнал в живо доказателство на чудодейния ефект на своите хапчета. Той обичаше да кани клиентите от аптеката си, независимо какви бяха болежките им, да го удрят с юмрук в стомаха. Точно на мястото, поразено някога от рака. „По-силно“, казваше той. „Ударете ме по-силно. Не, не така, още не чувствам нищо.“

И когато започваха да се дивят на силата му, той изваждаше кутийката с хапчетата си. „По три на ден след ядене и вие също ще кажете сбогом на болката.“

Въпреки всичките си циркаджилъци той беше религиозен човек, носеше черна мека шапка, ходеше редовно на синагога и се молеше на Господ да го опази жив.

Джулиан Треслъв знаеше, че никога няма да бъде умен по финклеров начин. Познаваш ли Джуно… Той за нищо на света не можеше да измисли нещо подобно. Неговият мозък работеше при различна температура. Отнемаше му по-дълго време да вземе решение и едва взел го, вече искаше да го промени отново. Но смяташе, и може би именно поради тази причина, че е надареният с по-дръзко въображение от двамата. Идвайки сутрин на училище, той балансираше нощните си сънища като акробат, понесъл човешка пирамида на раменете си. В повечето беше оставен сам в огромни, ехтящи стаи, стоеше над празни гробове или пък гледаше горящи къщи. „Какво смяташ, че може да означава това?“, питаше приятеля си той. „Кажи ми да ти кажа“, неизменно отговаряше Финклер. Сякаш че имаше по-важни неща, за които да мисли. Финклер никога не споделяше сънища. Понякога на Треслъв му се струваше, че той по принцип изобщо не сънува.

Може би беше прекалено висок, за да сънува.

Така че Треслъв трябваше да тълкува сънищата си сам. В тях той се оказваше на неподходящи места в неподходящо време. Закъсняваше за нещо освен в случаите, в които подраняваше. Чакаше да се стовари брадва, да избухне бомба, опасна жена да впие пръсти в сърцето му. Джули, Джудит, Джуно…

Хуно.

Също така сънуваше, че е изгубил нещо и не успява да го открие въпреки всичките си отчаяни търсения из най-невероятни скривалища — зад первазите на пода, в цигулката на баща си, между страниците на книгите, дори когато предметът беше по-голям от книга. Понякога чувството, че му липсва нещо ценно, не го оставяше в продължение на целия ден.

Либор, който беше три пъти по-възрастен от тях, когато се срещнаха, се появи сякаш от нищото — и действително, в своя кадифен костюм в цвят бордо и съответстваща папионка той изглеждаше така, сякаш е отворил погрешната врата — подобно на Треслъв в неговите сънища — за да дойде да им преподава европейска история, макар че всъщност основното, за което предпочиташе да им говори, беше комунистическата диктатура (от която бе имал благоразумието да избяга през 1948, точно преди тя да впие нокти в страната му), Бохемия от времето на хусистите и ролята, изиграна от прозорците в чешката история[8]. Джулиан Треслъв помисли, че чува „вдовиците“ и се развълнува.

— Вдовиците в чешката история ли, господине[9]?

— Прозорците, chlapec[10], прозорците!

В своята собствена страна той бе работил като журналист, филмов критик и водещ на рубрики за светски клюки; по-късно, вече под името Игън Слик, като холивудски коментатор, беше кавалерствал на красивите актриси из баровете на Сънсет Булевард, задоволявайки със статиите си за тях гладната за блясък и слава английска преса, а ето че сега преподаваше нелепостите на чешката история на английски гимназисти в Северен Лондон. Ако можеше да има нещо по-екзистенциално абсурдно от чешката история, то това бе неговата собствена.

Съпругата му Малки бе станала причина да изостави Холивуд. Тя никога не го бе придружавала по време на пътуванията му, предпочитайки да остане да поддържа домашното огнище. „Харесва ми да те чакам“, му беше казвала. „Обичам да предвкусвам твоето завръщане.“ Но той бе доловил, че предвкусването започва да я поизнервя, а също и че има материални грижи, с които не бива да я оставя повече да се занимава сама. Затова бе прекратил договора си и се бе скарал с издателя си. Той се нуждаеше от време, за да пише историите за това къде е бил и кого е срещнал. Преподаването му даваше това време.

От Пасифик Палисейдс[11] до Хайгейт[12], от Гарбо до Финклер — траекторията на неговата кариера го караше да се смее безочливо по време на собствените си часове, което му печелеше симпатиите на учениците. Утро след утро той изнасяше един и същи урок — изобличаване на Хитлер и Сталин, последвано от Първата и — „ако сте послушни“ — Втората Пражка дефенестрация. Понякога караше някое от момчетата да изнесе урока вместо него, тъй като всички го знаеха наизуст. След това, когато на изпитите не излизаха никакви въпроси за Първата, Втората, нито за Която и Да Било Следваща Пражка Дефенестрация, учениците му се оплакваха. „Не очаквайте от мен да ви готвя за разни изпити“, казваше им той, цупейки и бездруго нацупената си устна. „Има много учители, които да ви помагат да изкарате добри оценки. Моята цел е да ви дам представа за по-широкия свят.“

Либор искаше да им разказва за Холивуд, но Холивуд не беше в конспекта. Прага и нейните дефенестрации все някак можеше да вмъкне, но не и звездите и техните прегрешения.

Той не се задържа дълго. Учителите, които носят папионки и говорят за широкия свят, рядко успяват. Шест месеца по-късно той вече работеше за чешкия отдел на БиБиСи през деня, а през нощта пишеше биографии на някои от най-красивите жени в Холивуд.

Малки нямаше нищо против. Тя го обожаваше и го намираше за забавен. Забавен беше по-добре от абсурден. Това нейно мнение го запазваше нормален, „с което малко чехи могат да се похвалят“, шегуваше се той.

Когато имаше време, продължаваше да се среща с двете момчета. Тяхната младежка невинност го забавляваше, самият той никога не бе имал такава. Водеше ги на барове, които те не можеха да си позволят, забъркваше им питиета, за които дори не бяха чували, а още по-малко опитвали, описваше в значителни подробности еротичните си подвизи — той използваше именно тази дума, еротичен, като я търкаляше по езика си, сякаш сладострастието на самите срички беше достатъчно, за да го възбуди — и им разказваше за онази Бохемия, от която бе имал късмета да избяга и се надяваше да не види никога повече.

От държавите на свободния свят, по мнението на Либор, единствено в Англия и Америка си струваше да се живее. Той обичаше Англия и пазаруваше така, както си представяше, че пазаруват англичаните, като си купуваше ароматизиран чай и паста от аншоа от „Фортнъм и Мейсън“, а ризи и сака — от Джърмин Стрийт, където също така си угаждаше с бръснене и горещи кърпи толкова дни в седмицата, колкото успяваше. За Израел също говореше положително, но според Треслъв това беше повече за да дразни хората с факта на съществуването му, отколкото защото искаше да живее там. Когато Либор говореше за Израел, той произнасяше „р“-то така, сякаш има най-малко три такива букви, докато „л“-то оставяше да отпадне, за да внуши, че това място принадлежи на Всевишния и той е недостоен да го произнесе изцяло. Треслъв разбра, че финклерите обичат да правят това с езика. Когато не си играеха с него, му приписваха свещени качества. Или обратното. Сам Финклер понякога изплюваше свързани с Израел понятия като ционист, Тел Авив или кнесет така, сякаш бяха проклятия.

Веднъж Либор им издаде една тайна. Той беше женен. И то повече от двайсет години. За жена, приличаща на Ава Гарднър[13]. Жена, толкова красива, че не се осмеляваше да заведе приятелите си вкъщи да се запознаят с нея, за да не ослепеят от гледката. Треслъв го попита защо, след като толкова време не им е казал за нея, им казва сега.

— Защото мисля, че сте готови — беше отговорът му.

— Готови да ослепеем?

— Готови да се изложите на риска.

Истинската причина беше, че Малки имаше племеннички на възрастта на Треслъв и Финклер, девойчета, които изпитваха затруднение да си намерят приятели. От постановката не излезе нищо — дори Треслъв не успя да се влюби в някоя от племенничките на Малки, които нямаха никаква физическа прилика с нея, макар, естествено, да се влюби в Малки, въпреки че тя беше достатъчно възрастна, за да му бъде майка. Либор не беше преувеличил. Тя толкова приличаше на Ава Гарднър, че момчетата обсъждаха помежду си възможността това наистина да е тя.

Скоро след това дружбата им западна. След като им беше показал жена си, Либор нямаше с какво особено да ги впечатли. А и те от своя страна беше време да търсят своите собствени звезди.

Не след дълго излезе от печат първата от биографиите, бързо последвана и от втора. Сочни, забавни и леко фаталистични. Либор отново се къпеше в известност. Всъщност стана дори по-известен отпреди, защото доста от жените, за които пишеше, бяха вече мъртви, а, изглежда, бяха доверили на Либор повече от своите тайни, отколкото на който и да било друг мъж. На някои от снимките, на които танцуваха прегърнати с него, човек можеше почти да види как му изливат душите си. Явно чувстваха, че могат да му вярват, защото е забавен.

През следващите няколко години Сам и Джулиан следяха напредъка на Либор само по тези биографии. Джулиан му завиждаше. Сам не чак толкова. В пустите среднощни коридори на сградата на БиБиСи, които бяха дом за Джулиан — ако адът може да се нарече дом — рядко проникваха вести от Холивуд. И тъй като смяташе кариерата на Либор за противоположност на своята, той постоянно, макар и тайно, бе съблазнен от нея.

В университета Сам Финклер, или Самюъл Финклер, както все още се казваше тогава, не тръгна по пътя на разнородните дисциплини и модулното обучение. Той разбираше по-добре, както сам каза, откъде духа вятърът. Финклерът му с финклер, помисли си с възхита Треслъв, мечтаейки си и неговите инстинкти да му казваха откъде духа вятърът.

— Е, какво ще е тогава? — попита той. — Медицина? Право? Счетоводство?

— Знаеш ли как се нарича това? — каза Финклер.

— Как се нарича кое?

— Това, което правиш в момента.

— Да се интересуваш?

— Да поставяш в стереотип. Ти току-що ме постави в стереотип.

— Ти каза, че знаеш откъде духа вятърът. По този начин не се ли поставяш сам в стереотип?

— Аз имам право сам да се поставям в стереотип.

— А — отвърна Треслъв и както винаги се зачуди дали някога ще стигне до дъното на загадката за това кое финклерите можеха да казват сами за себе си, но не-финклерите не можеха да казват за тях.

Съвсем нестереотипно — самата мисъл за което, каза си Треслъв, също беше вид поставяне в стереотип — Финклер записа философия на морала в Оксфорд. Макар тогава това да не изглеждаше чак толкова умен кариерен ход, а следващите му пет години на преподаване на риторика и логика на малки класове в Оксфорд да изглеждаха още по-малко умни, Финклер удържа репутацията си на тарикат в очите на Треслъв, като публикува първо една, после още една, а после още и още една от практическите философски книги за самопомощ, които му донесоха богатство. „Екзистенциализъм в кухнята“ беше заглавието на първата, а на втората — „Малък домакински наръчник на стоика“. След това Треслъв спря да ги купува.

Именно в Оксфорд Финклер заряза името Самюъл в полза на Сам. Дали защото искаше да го смятат за частен детектив? Треслъв се съмняваше. Мина му през ума, че приятелят му вероятно не иска да го вземат за финклер, но тогава щеше да има повече смисъл да смени фамилията, а не името си. А може би просто искаше да минава за човек, с когото е лесно да се разбереш. Което не беше вярно.

Всъщност догадката на Треслъв, че Финклер не иска повече да го вземат за финклер, беше правилна. Баща му беше починал, изпитвайки адски болки към края си, със или без чудотворните хапчета. А именно баща му го удържаше в лоното на финклерите. Майка му никога не се бе вживявала особено в тези неща, а още по-малко сега, когато беше останала сама. Така че дотук с финклерството и с ирационалните системи от вярвания. Но онова, което Треслъв нямаше начин да разбере, беше, че името Финклер продължаваше да означава нещо, дори и без финклерската идея зад себе си.

Оставайки Финклер, Финклер бе съхранил емоционалното наследство на своята вяра. Захвърляйки Самюъл, се бе отрекъл от финклерското бъдеще.

На гребена на успеха на своята поредица от практически наръчници по мъдрост той бе продължил напред и — въпреки големите си ходила, словесно плюене и, по мнението на Треслъв, непредразполагаща външност като цяло — бе станал популярна телевизионна личност, създавайки предавания за това как Шопенхауер може да подпомогне хората в любовния им живот, Хегел — в подготовката на празниците, а Витгенщайн — в запомнянето на ПИН-кодове. (А финклерите с техните физически недостатъци, мислеше си Треслъв, сигурно раздразнено сменяха канала.)

— Знам какво си мислите всички за мен — преструваше се, че се извинява в компания Финклер, когато успехът му започна да става труден за преглъщане от онези, които го познаваха и обичаха — но трябва бързо да трупам пари, за да се подготвя за деня, когато Тайлър ще ме зареже и ще ми вземе всичко, което имам. — Той се надяваше, че тя ще отвърне, че го обича прекалено много, за да й мине дори през ум да го зарязва, но тя така и не го направи. Което може би се дължеше на факта, че през повечето време мечтаеше именно за това.

Докато Финклер, ако Треслъв предполагаше правилно, беше прекалено висок, за да мечтае за каквото и да било.

По-късно животът им потече в различни посоки, но те никога не изгубиха контакт един с друг или със семействата си — доколкото можеше да се каже, че Треслъв имаше семейство — или с Либор, който първо в апогея на славата си, а после и когато тя поспадна и болестта на жена му се превърна в негова основна грижа, отвреме-навреме се сещаше за съществуването им и ги канеше на партита, забави или дори на премиерата на някой филм. Първият път, когато Джулиан Треслъв посети великолепния апартамент на Либор на улица Портланд Плейс и чу Малки да свири Опус Експромто 90 на Шуберт, той плака като бебе.

Оттогава загубите и скръбта бяха изгладили различията в тяхната възраст и кариери и бяха възвърнали топлотата в отношенията им. Загубите — жестоките загуби — бяха причината те да се виждат по-често, отколкото през последните трийсет години.

Сега, когато жените им си бяха отишли, те можеха отново да станат младежи.

В случая на Треслъв, „отишли“ означаваше събрали си багажа или срещнали някой не толкова емоционално взискателен, или просто все още непресекли пътя му из опасните улици, за да разрушат завинаги душевния му покой.

[1] Английската дума за „лебед“ (swan) се произнася „суон“. — Б.пр. ↑

[2] Германски език, на който говорят около четири милиона евреи по целия свят. — Б.пр. ↑

[3] Владимир Самойлович Хоровиц — американски пианист и композитор, роден в Украйна (тогава част от Руската империя). Бил е световноизвестен изпълнител в продължение на 70 години. — Б.пр. ↑

[4] Известен луксозен холивудски хотел. — Б.пр. ↑

[5] Отвесен варовиков бряг с дължина около 3 мили на южния бряг на Англия, близо до гр. Ийстбърн, известен като „брегът на самоубийците“. — Б.пр. ↑

[6] Игра на думи — Финклер написва D’Jew know Jewno?, (вместо do you know…). Играта продължава и надолу в диалога и се базира на сходното звучене на въпросителното „do you“ и думата „jew“ — евреин. — Б.пр. ↑

[7] Sprinkler (англ.) — пръскачка. — Б.пр. ↑

[8] Три събития от чешката история са известни като Пражки дефенестрации (от латински, изхвърляне през прозореца). — Б.пр. ↑

[9] Английските думи windows (прозорци) и widows (вдовици) звучат по сходен начин. — Б.пр. ↑

[10] Момче (чешки). — Б.пр. ↑

[11] Богаташки квартал в Лос Анджелис. — Б.пр. ↑

[12] Скъпо лондонско предградие. — Б.пр. ↑

[13] Американска филмова актриса (1922–1990), включена в списъка на Американския филмов институт (AFI) като една от най-големите филмови звезди на всички времена. — Б.пр. ↑

4

След вечеря Джулиан се бе разходил сам до портите на Риджънтс Парк и бе надзърнал вътре. Финклер му беше предложил да го откара, но той бе отказал. Не му се искаше да тъне в кожените седалки на големия черен мерцедес на Сам и да чувства как завистта го гложди. Той мразеше колите, но особено го беше яд на мерцедеса на Сам и неговия шофьор за вечерите, когато знаеше, че ще е пил — какъв беше смисълът от това? Искаше ли самият той да има мерцедес? Не. Искаше ли шофьор за вечерите, когато знаеше, че ще е пил? Не. Това, което искаше, беше съпруга, а Сам вече не можеше да се похвали с такава. Така че какво имаше той в повече от него? Нищо.

Освен може би себеуважение.

Това също се нуждаеше от обяснение. Как беше възможно да правиш програми, в които да свързваш Блез Паскал с целуването с език, и да имаш себеуважение? Отговорът — не беше.

И все пак той го имаше.

Може би това изобщо не беше себеуважение. Може би „себе“ не влизаше в сметката и то всъщност представляваше свобода от „себе“ или поне свобода от него в смисъла, в който Треслъв го разбираше — плахо съзнание за мъничкото ти място в една вселена, оградена от бодливата тел на правата и ограниченията. Онова, което Сам притежаваше, подобно на баща си, шоумена-аптекар преди него, беше някакво безразличие към провала, демонстративна наглост, която Треслъв можеше единствено да предположи, че е неотменима част от финклерското наследство.

Ако си финклер, просто го имаш в гените си, заедно с други финклерски атрибути, за които не беше учтиво да се говори.

Във всеки случай тези финклери, в това число и Либор, смело нагазваха там, където не-финклерите се колебаеха да пристъпят. Тази вечер например, когато не слушаха музика, те обсъждаха Близкия изток. Треслъв не се включи в дискусията, защото смяташе, че няма право на мнение по тема, която не го засяга, поне не и по начина, по който засягаше Либор и Сам. Но действително ли те знаеха повече от него — и ако беше така, защо спореха по всеки аспект от нея — или просто пет пари не даваха за собственото си невежество?

— Хайде пак — казваше Финклер всеки път когато се споменеше Израел — Холокост, та Холокост. — Макар Треслъв да беше сигурен, че Либор изобщо не е споменавал Холокоста.

Напълно беше възможно, допускаше Треслъв, евреите да нямат нужда да споменават Холокоста, за да са споменали Холокоста. Може би имаха способността само с поглед да си предават мисълта за Холокоста един на друг. Но Либор нямаше вид, че предава мисълта за Холокоста.

А Либор на свой ред отвръщаше:

— Ето, ето отново тази еврейска омраза към себе си — макар Треслъв никога да не беше срещал евреин, а всъщност и изобщо човек, който да мрази себе си по-малко от Финклер.

След това те продължаваха да нищят и опровергават взаимно доводите си така, сякаш го правеха за пръв път, макар Треслъв, който не вземаше отношение, да знаеше, че казват едни и същи неща от десетилетия. Или поне откакто Финклер бе постъпил в Оксфорд. В училище Финклер беше толкова ревностен ционист, че при избухването на Шестдневната война[1] се беше опитал да се запише в израелските военновъздушни сили, макар по онова време да беше само на седем години.

— Не си ме разбрал добре — поправи той Треслъв, когато той му го напомни. — Исках да се запиша в палестинските военновъздушни сили.

— Палестинците нямат военновъздушни сили — отвърна Треслъв.

— Именно — каза Финклер.

Позицията на Либор относно Израел с трите „р“ и без „л“ — Изрррае — беше това, което Треслъв бе чувал да наричат позиция на спасителната лодка.

— Не, никога не съм ходил там и нямам и желание да ходя — казваше той, — но дори на моята възраст може би не е далеч времето, когато ще се окаже, че няма къде другаде да ида. Това е урок от историята.

Финклер не си позволяваше да използва думата Израел въобще. Израел не съществуваше, съществуваше само Палестина. Треслъв понякога го беше чувал дори да го нарича Ханаан. Израелци обаче трябваше да има, за да се разграничават извършители от потърпевши. Но докато Либор произнасяше Израел като свещена дума, като кашлица Божия, Финклер слагаше едно болезнено „й“ между „а“ и „е“ — израйелци — сякаш думата служеше да обозначи някое от страданията, за които баща му бе предписвал знаменитото си хапче.

— Урок от историята! — сумтеше той. — Урок на историята е, че винаги досега, когато израйелците са се били срещу някой враг, той само е ставал по-силен от това. Урок от историята е, че побойниците накрая побеждават сами себе си.

— Тогава защо просто не изчакаме това да се случи? — вмъкна предпазливо Треслъв. Той никога не можеше да схване добре дали Финклер негодува срещу Израел, защото е победил или защото предстои да загуби.

Макар да ненавиждаше своите събратя евреи заради племенното им отношение към Израел, той не можа да скрие пренебрежението си към Треслъв за това, че като аутсайдер изобщо се е осмелил да има мнение.

— Заради кръвта, която ще се пролее, докато ние седим със скръстени ръце — отвърна той, пръскайки Треслъв с презрение. После добави, вече към Либор: — И защото като евреин аз се срамувам.

— Виж го само — каза Либор — как се перчи с неговия срам пред един нееврейски свят, който сякаш няма по-интересни неща, с които да се занимава, нали, Джулиан?

— Ами… — започна Треслъв, но другите двама не се заинтересуваха да чуят по-нататък какво мисли нееврейският свят.

— С какво право твърдиш, че се „перча“ с нещо? — поиска да знае Финклер.

Но Либор упорстваше безогледно.

— Не те ли обичат достатъчно заради книгите, които им пишеш, че толкова искаш да те обичат и заради самосъзнанието ти?

— Аз не търся ничия обич. Търся справедливост.

— Справедливост? И ти наричаш себе си философ! Това, което търсиш, е приятната топлина на самодоволството, което поражда произнасянето на тази дума. Чуй ме — някога ти бях учител и съм достатъчно стар, за да ти бъда баща — срамът е лична работа. Човек не го размахва пред хората.

— Обърнахме го на семейна свада.

— Какво им има на семейните свади?

— Когато член на семейството ти се държи погрешно, Либор, не е ли твой дълг да му го кажеш?

— Да му го кажеш, да. Да го бойкотираш, не. Кой човек би бойкотирал собственото си семейство?

И така нататък, докато нуждите на мъжете, лишени от утехата на женска компания — още една чаша портвайн, още едно ненужно посещение на тоалетната, налягащата ги след вечеря дрямка, — не вземеха своето.

Наблюдавайки ги отстрани, Треслъв оставаше завистливо поразен от тяхната финклерщина. Такава увереност, такава сигурност в собствената правота, независимо дали Либор беше прав или не да предполага, че единственото, което Финклер иска, е одобрението на не-финклерите.

Каквото и да искаше Сам Финклер, ефектът, който той оказваше върху Джулиан Треслъв, неизменно беше да го кара да се чувства някак изхвърлен, сякаш изключен от нещо. И неверен на самоличността, която дори не беше сигурен, че притежава. В училище беше същото. Финклер го караше да се чувства като някой, който не е. Като клоун. Иди го обясни.

Треслъв изглеждаше добре по един труден за обяснение начин; той приличаше на хората, които изглеждат добре. Част от това беше симетрията. Той имаше симетрично лице. И чертите на лицето. Притежаваше правилно оформени черти. Също така се обличаше хубаво, в стила на известните хора. Докато Финклер, чийто баща бе карал хората да го удрят в корема, си беше позволил да качи килограми, често оставяше шкембето си да провисва над колана, плюеше в камерата и се поклащаше като паток на големите си стъпала, когато се отправяше на някоя от своите безсмислени телевизионни разходки по улицата, където фургонът с пране съборил на земята Ролан Барт[2], или през полето, където Хобс[3] притежавал парцел, а когато сядаше, се разпльосваше като търговец на ориенталски пазар за подправки. И все пак той, Треслъв, се чувстваше като клоун!

Дали философията нямаше нещо общо с това? На всеки няколко години Треслъв решаваше, че отново е време да се захване с нея. Но вместо да започне от началото със Сократ или да се хвърли направо в епистемологията[4], той излизаше и купуваше нещо, което обещаваше да го въведе направо в тематиката — например книга от Роджър Скрутън[5] или Брайън Магий[6], макар, по очевидни причини, не и от Сам Финклер. Тези опити за самообразование в началото тръгваха добре. Материята вървеше леко. Но после, общо взето, в един и същи момент, той се натъкваше на концепция или линия на разсъждение, които му убягваха, независимо колко часове прекарваше в опити да ги разшифрова. Например фраза от рода на „извлечената от еволюцията идея, че онтогенезата повтаря в съкратен вид филогенезата“, която не беше безкрайно заплетена сама по себе си, но се съпротивляваше на усилията му, сякаш предизвиквайки едва ли не умишлено упорство от страна на съзнанието му. Или пък разглеждането на един аргумент от три различни гледни точки, всяка една от тях с по пет характерни особености, първата от които притежаваща четири обособени аспекта. Това беше като да откриеш, че предполагаемо нормалният човек, с когото допреди малко си водил съвсем приятен разговор, всъщност е напълно луд. Или ако не луд, садист.

Дали Финклер някога срещаше същата съпротива, запита се веднъж Треслъв. Не, беше отговорът. За Финклер смисълът беше напълно ясен. Както и той беше напълно ясен за хората, които четяха книгите му. Как иначе щяха да бъдат толкова много?

Едва когато помаха за довиждане на стария си приятел, Треслъв осъзна, че той се нуждаеше от компания. Либор беше прав — Финклер наистина търсеше обич. Един мъж без жена може да бъде самотен в черния си мерцедес, независимо колко читатели има.

Треслъв вдигна поглед към луната и остави главата си да се замае. Той обичаше тези топли късни вечери, самотни и откъснати. Улови с ръце прътите на портата, сякаш искаше да я събори, но не направи нищо насилствено, само се вслуша в дишането на парка. Страничен зрител би могъл да го вземе за обитател на някаква институция, лудница или затвор, мъчещ се отчаяно да излезе навън. Но имаше и друго тълкуване на поведението му: той можеше да се мъчи отчаяно да влезе вътре.

Накрая имаше нужда от портата, за да стои изправен, дотолкова беше упоен не от виното на Либор, макар че то беше в предостатъчно количество за трима скърбящи мъже, а от чувствеността на дълбоките издихания на парка. Той отвори уста, подобно на любовник, и остави ухаещият на растителност въздух да проникне в гърлото му.

Откога не беше отварял уста за истинска любов? Отварял наистина, за да поеме конвулсивно въздух, да нададе вопъл на благодарност, да вие от наслада или от ужас? Бяха ли се свършили жените за него? Той беше любовник, а не женкар, така че не можеше да се каже, че е изчерпил до последно кандидатките за своята нежност. Но жените, които в миналото докосваха сърцето му, сякаш вече не бяха там или изведнъж бяха станали непроницаеми за неговата жал. Той виждаше красотата на момичетата, които преминаваха с пъргава походка покрай него на улицата, възхищаваше се на силата в техните крайници, разбираше привлекателността за другите мъже на дръзкото им излъчване, но те вече нямаха върху него оня ефект на сблъсък със стълб. Той не си ги представяше умиращи в ръцете му. Не можеше да плаче за тях. А там, където не можеше да плаче, той не можеше и да обича.

Не можеше дори да желае.

За Треслъв меланхолията беше неразривна част от копнежа. Толкова необичайно ли беше това? Не знаеше. Беше ли той единственият мъж, който се вкопчваше толкова силно в една жена, за да не я загуби? Не непременно от други мъже. Като цяло той не се тревожеше особено за другите мъже. Не че му беше чак безразлично — той още носеше белега от небрежния начин, по който италианката, поправяща викториански прозорци, му бе открадната — но не ревнуваше. Да завижда, да — винаги бе завиждал и продължаваше да завижда на моно-еротичния живот на Либор (елзотсицен, както го произнасяше Либор, плетейки сричките между кривите си чешки зъби) — но не и да ревнува.

Единственият му сериозен съперник беше смъртта.

„Аз страдам от комплекса на Мими“, беше казал на приятелите си в университета. Те бяха решили, че се шегува или кокетничи, но не беше така. Той дори написа есе по темата за модула „Световната литература в превод“, който бе подхванал, след като заряза модула „Решения в областта на опазване на околната среда“, като за основа му послужи новелата на Анри Мюрже, по която беше създадена операта „Бохеми“[7]. Преподавателят му написа шестица за интерпретацията и три минус заради незрялост.

„С времето ще я надраснеш“, беше му казал, когато Треслъв оспори оценката си, като повиши първата на 6++. Всички оценки се повишаваха, ако студентите ги оспореха. И тъй като всеки студент ги оспорваше, Треслъв се питаше защо професорите просто не раздават служебни 6++ и да си пестят времето. Но той така и не надрасна комплекса на Мими. На четиридесет и девет все още го имаше. Не беше ли така с всички любители на операта? А може би, като всички любители на изкуството на прерафаелитите и всички читатели на Едгар Алан По, страдаше също и от комплекса на Офелия. Ранната смърт на една красива жена — какъв по-поетичен предмет от това?

Всеки път когато минеше покрай върба или край поток, а още по-добре плачеща върба, склонена над поток — което не беше кой знае колко често срещано в Лондон — той виждаше във водата Офелия, с разпрострени край нея одежди, подобно на русалка, пееща скръбната си песен. Тя бездруго разполагаше с достатъчно вода — била ли е някоя жена по-наквасена преди нея в изкуството? — но той не закъсняваше да добави и своите сълзи към наводнението.

Сякаш му беше наложена някаква заръка от боговете (той не можеше да каже Господ, защото не вярваше в Господ), да притежава жените толкова напълно и изцяло, да ги обгръща в обятията си толкова съвършено, че смъртта да не може да намери пролука, през която да ги грабне. Той се любеше в този дух, в дните, когато изобщо се любеше. Отчаяно, безспирно, сякаш за да изтощи и прогони всякакви нечисти сили, които можеха да кроят планове за жената в прегръдките му. Попаднала в неговите ръце, една жена можеше да се счита завинаги предпазена от злото. Уморена като куче, но спасена.

Как само спяха, след като приключеше с тях, жените, които Треслъв бе обожавал. Понякога бдейки над главите им, той си мислеше, че никога вече няма да се събудят.

Ето защо за него беше загадка защо винаги го напускаха или правеха така, че той да трябва да ги напусне. Това беше разочарованието на живота му. Създаден, за да бъде Орфей, спасил любимата си от Хадес, който, поглеждайки накрая към един живот, изпълнен с всеотдайност към нея, лее сълзи на непоносима скръб, докато тя за последен път се отпуска отмаляла в ръцете му — „Моя любов, моя единствена любов!“ — той вместо това пилееше дните си, подражавайки на други хора като универсален дубльор, неспособен да се чувства като всички останали, сведен дотам да гълта ароматите на парковете и да плаче за загуби, които, ако трябваше да е честен, не бяха негова грижа.

Това беше още нещо, за което завиждаше на Либор — неговата скръб.

[1] Арабско-израелската война от 1967, известна още като Шестдневната война или Юнската война, се води между Израел и арабските й съседки Египет, Йордания и Сирия. — Б.пр. ↑

[2] Ролан Барт (1915–1980) — френски философ и литературен критик. — Б.пр. ↑

[3] Томас Хобс (1588–1679) — английски философ-емпирик. — Б.пр. ↑

[4] Клон на философията, занимаващ се с характера, произхода и обхвата на познанието. — Б.пр. ↑

[5] Роджър Скрутън (1944- ) — английски философ и писател. — Б.пр. ↑

[6] Брайън Магий (1930- ) — английски телевизионен водещ, политик и писател, известен като популяризатор на философията. — Б.пр. ↑

[7] Либретото на операта „Бохеми“ от Джакомо Пучини, в която главната женска роля е тази на Мими, се базира на новелата на Анри Мюрже „Сцени из живота на бохемите“ („Scènes de la vie de bohème“). — Б.пр. ↑

5

Той стоя край портата на парка може би половин час, след което се отправи с отмерени крачки назад към Уест Енд, подминавайки сградата на БиБиСи — старото си лобно място — и евангелистката църква, където веднъж се беше влюбил в една жена, докато я гледаше как пали свещ и се прекръства. От мъка, бе предположил той. Игра на светлина и сянка. Сумрачна като светлината. Или като него самия. Безутешна. Той щеше да я утеши.

— Всичко ще бъде наред — й беше казал. — Аз ще те защитя.

Тя имаше фини скули и почти прозрачна кожа. Светлината прозираше през нея.

След две седмици на усилено утешаване тя го попита:

— Защо постоянно ми казваш, че всичко ще бъде наред? То е наред и сега.

Той поклати глава.

— Видях те да палиш свещ. Ела тук.

— Аз харесвам свещите. Те са хубави.

Той прокара ръце през косите й.

— Харесваш трептенето на пламъка им. Тяхната мимолетност. Разбирам те.

— Има нещо, което трябва да знаеш за мен — отвърна тя. — Аз си падам малко подпалвачка. Не е сериозно, нямаше да запаля църквата или нещо подобно. Но пламъкът ме възбужда.

Той се засмя и я целуна по лицето.

— Тихо — каза. — Тихо, моя любов.

На сутринта се събуди, за да открие две неща. Първото беше, че тя го е напуснала. Второто — че чаршафите му горят.

Вместо да продължи по Риджънт Стрийт, той сви наляво към църквата, мина между колоните й, отърквайки се с рамо в гладката им животинска заобленост, и се озова сред магазинчетата за модни стоки на улиците Райдинг Хаус и Литъл Тичфийлд, удивявайки се както винаги на скоростта, с която в Лондон една културна или търговска дейност отстъпваше място на друга. Баща му бе притежавал тук магазин за тютюневи изделия — „Бърнард Треслъв, пури и цигари“ — така че той познаваше мястото добре и изпитваше топли чувства към него. За него то винаги щеше да мирише на пури, както миришеше и баща му. Витрините с евтина бижутерия, безвкусни чанти и крещящи шалове го навеждаха на романтични мисли. Той свърна обратно, без да бърза още да се прибира, после поспря, както правеше винаги, пред магазина на „Ж. П. Гивие и Ко.“ — най-старите търговци и реставратори на цигулки в страната. Макар баща му да свиреше на цигулка, той самият не умееше. Баща му го беше разубедил.

— Забрави за тая работа — беше му казал. — Само ще те разстрои.

— За коя работа?

Бърнард Треслъв, плешив, потъмнял, изправен като кол за пране, духна дим от пурата си в лицето на своя син и го потупа нежно по главата.

— За музиката.

— Значи не мога да имам и виолончело? — В „Гивие“ продаваха прекрасни виолончела.

— То ще те натъжи дори още повече. Върви да играеш футбол.

Вместо това Джулиан отиваше да чете романтични произведения или да слуша опери от деветнадесети век. Което също не се нравеше на баща му, защото всички книги, които Треслъв четеше, както и оперите, които слушаше, бяха от неговите собствени лавици.

След този им разговор баща му вече се оттегляше в собствената си стая, когато свиреше на цигулка. Сякаш не искаше да дава лош пример на семейството си. Дали Треслъв си въобразяваше, или той наистина плачеше в цигулката си, докато свири?

И така, Джулиан Треслъв не свиреше на никакъв инструмент, но всеки път когато минеше покрай витрината на „Гивие“, му се искаше да не е така. Разбира се, след смъртта на баща си можеше да започне да взема уроци когато си пожелае. Ето, Либор се беше научил на стари години да свири на пиано.

Но от друга страна, Либор имаше някой, за когото да свири, независимо че този някой вече не беше с него. Докато той…

Именно докато разглеждаше цигулките, потънал в своите меланхолични размисли, бе нападнат и сграбчен без предупреждение за врата, така както крадец на котки сграбчва породист екземпляр, излязъл неблагоразумно на тротоара. Той се стресна и сви глава в раменете си, точно както би направила и котка на неговото място. Само че за разлика от него тя щеше да съска, да драска и изобщо по някакъв начин да окаже съпротива. Той познаваше хората от улицата — просяците, бездомните, изхвърлените от жилищата си. В своето въображение беше един от тях. За него паважите и тротоарите на града също излъчваха заплаха.

Преди години, останал без работа и хлътнал по една красива, необезкосмена социална работничка с обеца на носа, с която вярваше, че му е писано да е щастлив — или нещастен, нямаше значение кое от двете, стига да му беше писано — той бе полагал доброволен труд в полза на бездомните и изнасял презентации от тяхно име. Затова трудно можеше да спори, когато те сами правеха презентации за себе си. Така че той омекна и позволи да го притиснат във витрината и да опразнят джобовете му.

Позволи?

Тази дума величаеше собствената му роля. Всичко бе свършило прекалено бързо, за да остави място за какъвто и да било принос от негова страна. Той беше сграбчен, насметен и претръскан.

От една жена.

Но това още не беше най-лошото.

Най-лошото беше — изживявайки събитието отново в последвалите минути — онова, което му се стори, че бе казала. Имаше вероятност и да греши. Нападението беше твърде внезапно и твърде краткотрайно, за да бъде сигурен какви думи са си разменили и имало ли е такива изобщо. Не беше уверен дали самият той е произнесъл и една сричка. Наистина ли бе приел всичко мълчаливо, без дори едно „Пуснете ме!“ или „Как смеете?“, или дори „Помощ“? А думите, които му се струваше, че е чул от нея, може да бяха чисто и просто звукът от неговия чупещ се във витрината нос или пращящите му хрущяли, или подскочилото в гърдите му сърце. Въпреки това наборът от объркани звуци упорстваше и започваше да се подрежда и преподрежда в главата му…

„Давай бижутата“, му се струваше, че я бе чул да казва.

Странно искане от жена към мъж, освен ако по-рано не е било отправяно към нея и сега тя да го използва отново, в дух на горчива и отмъстителна ирония. „Давай бижутата — сега знаеш какво е чувството да си жена!“

В университета Треслъв бе преминал модул, озаглавен „Патриархат и политика“. В него често бе чувал изречението „Сега знаете какво е чувството да си жена.“

Ами ако само си бе въобразил това от някакво смътно мъжко усещане за вина, а думите й всъщност са били „Ти си Джулс[1]“, използвайки галеното име, с което майка му го бе наричала?

Това също бе трудно за обяснение, защото той едва ли се нуждаеше да му напомнят името.

А може би по този начин е искала да го обозначи, да му даде да разбере, че знае самоличността му: „Ти си Джулс и не си мисли, че някога ще го забравя.“

Но оттук положително трябваше да произтече и още нещо. Разбира се, нещо бе произтекло, а именно че тя съвестно го бе облекчила от всичките му притежания. Но не трябваше ли все пак, за да може удовлетворението й да е пълно, и тя на свой ред да му даде да разбере коя е? „Ти си Джулс, аз съм Джулиет — хубаво да ме запомниш, малък нещастник такъв!“

Колкото повече мислеше, толкова по-малко сигурен бе, че е казала „бижутата“. Звукът беше по-различен. И с по-обвинителен тон.

А дали не беше казала „Ти си бижу“.

Но какъв беше смисълът? Откъде-накъде ще наричаш някого бижу, а в същото време ще го ограбваш и ще му мачкаш физиономията?

Треслъв не беше убеден.

Освен ако онова, което бе казала, докато изпразваше джобовете му, не беше „Давай, Джу!“[2]

[1] На английски език думите jewels — бижута и Jules — Джулс звучат по сходен начин. — Б.пр. ↑

[2] Алюзия към английската дума Jew (евреин). — Б.пр. ↑

Втора глава

1

— Кой е любимият ви цвят?

— Моцарт.

— Коя зодия сте?

— Мелодия?

— Не, зодиакален знак. Звезда.

— О, Джейн Ръсел[1].

Така бе започнала първата среща на Либор от битието му като вдовец.

Среща! Това беше някаква шега — той на деветдесет, а тя наполовината, сигурно и на една трета от годините му. Среща! Но имаше ли друга подходяща дума?

Името Джейн Ръсел не личеше да й говори нещо. Либор се чудеше къде е проблемът — дали в неговия акцент, който не беше изгубил напълно, или в слуха, който не беше запазил напълно. Мисълта, че Джейн Ръсел може просто да бъде забравена, изобщо не минаваше през ума му.

— Р-ъ-с-е-л — каза буква по буква той. — Д-ж-е-й-н. Красива, с големи… — той направи движението, което мъжете правят, или правеха някога, за да претеглят пълнотата на женската гръд пред себе си, подобно на търговец, държащ върху дланите си торбички с брашно.

Момичето, младата жена, детето, отвърна поглед. Самата тя, даде си сметка Либор, нямаше гърди, за които да си струва да се говори, и поради това сигурно се беше засегнала от бакалския му жест. Макар че и ако имаше, можеше пак да се засегне. С какви неща трябваше да се съобразява човек пред жена, за която не е бил женен половин век! Какви чувства трябваше да се вземат предвид!

Налегна го силна тъга. Колко хубаво щеше да е да се посмеят с Малки над това:

— И тогава аз…

— Либор! Не може да си го направил…

— Да, да, направих го.

Той я видя как поставя ръка пред устата си — пръстените, които й беше подарявал, пълнотата на устните й, тръсването на черната й коса — и поиска тя да се върне или всичко това да свърши. Срещата му, неловкостта, мъката, всичко.

Момичето, с което имаше среща, се казваше Емили. Хубаво име, помисли си той. Жалко само, че работеше в БиБиСи. Всъщност именно това беше причината приятелите им да ги запознаят. Не за да се разцелуват над кнедлите и гулаша — австро-унгарската храна беше негова идея, с цел лакомията на стария свят да попие евентуалните пролуки в разговора — а за да поговорят за институцията, която ги свързваше, може би за това как се е променила от времето, когато Либор е работил там, или пък да открият, че нейни колеги са децата на хората, които той някога е познавал.

— Само да не е някоя от онези мазници с леви убеждения — беше попитал Либор.

— Либор!

— Аз мога да го кажа — бе отвърнал той. — Аз съм чех. Виждал съм докъде водят левите убеждения. А в БиБиСи е пълно с такива мазници. Особено сред жените. Еврейките пък са най-зле. Това е техният предпочитан канал за вероотстъпничество. Половината от момичетата, с които Малки беше отраснала, потънаха в БиБиСи. Там изгубиха чувството си за хумор, а тя изгуби тях.

Той можеше да каже също и „Еврейките са най-зле“. Той беше един от миропомазаните.

За щастие, Емили не страдаше от леви убеждения, нито беше еврейка. Но за нещастие, не беше и нищо друго. Освен че беше депресирана. Две години по-рано приятелят й Хю се беше самоубил. Беше се хвърлил под автобуса на улица Олдуич, докато тя го бе чакала да я вземе от работа. Това беше втората причина, поради която приятелите им ги свързаха — не, разбира се, с оглед на нещо романтично, а с надеждата, че взаимно поне малко ще се ободрят. Но ако трябваше да избира между двамата — Емили и Хю — то Либор чувстваше по-силна връзка с прегазения под автобуса Хю.

— Какви банди харесвате? — попита го тя, след като тишината се проточи повече време, отколкото кнедлите можеха да запълнят.

Либор се замисли над въпроса.

Момичето се засмя над собствената си неуместност. Повъртя кичур от безжизнената си коса на залепения си с лейкопласт показалец и се поправи:

— Какви банди харесвахте навремето? — след което се изчерви, осъзнавайки, че вторият й въпрос е още по-неуместен от първия.

Либор извъртя ухо към нея и кимна с глава.

— По принцип аз не подкрепям забраните на каквото и да било.

Тя го зяпна.

О, Боже, опомни се навреме той, тя сигурно иска да кажа, че съм против лова на лисици, строенето на самолетни писти, опитите с животни и електрическите крушки. Но нямаше смисъл да започват — не че бяха тръгнали нанякъде — с лъжа.

— Автомобилите с предно предаване — каза той. — Говоренето с акцент (моето е по културни причини), радиопрограмите с участие на зрителите, социализмът, треньорите, Русия, но определено не и кожените палта. Да бяхте видели Малки в нейната чинчила…

Тя продължаваше да го гледа втренчено и той се притесни, че може да се разплаче.

— Не забрани — каза тя накрая. — Банди, музикални групи.

Либор реши, че е излишно да споменава чешката филхармония и като въздъхна, й показа ръцете си. Кожата им, обезобразена от старчески петна, висеше на гънки, достатъчно хлабави, за да може тя да си пъхне пръстите под тях. Тогава тя сигурно щеше да се обели, подобно на кожата на леко препечено пиле. Кокалчетата на пръстите му бяха подути, а ноктите — жълти и закривени.

После прокара длани по темето си и наклони глава напред. Той оплешивяваше, откакто се помнеше. Плешивината му отиваше. Но сега времето вече го беше ощавило като билярдна топка. Главата му беше покрита с патината на дълбоката старост. Той искаше тя да види собственото си отражение в нея, да зърне всичкото време, което й оставаше, в мътното огледало на неговата древност.

Беше очевидно, че тя не може да разбере какво й показва. Когато поднасяше голата си глава на Малки, тя я лъскаше с ръкава си. Това я възбуждаше. Не самата му глава, а актът на лъскането.

Апартаментът им беше мебелиран в стил Бидермайер[2], по желание на Либор, а не на Малки (макар тя да имаше от кръвта на тази фамилия). По този начин тя бе угодила на напиращия у него дребен буржоа. „Напомня ми на плота на писалището“, казваше му тя. „И на него му се отразява добре едно хубаво полиране.“

Беше му забавно да й бъде мебел. „Можеш да ми отваряш чекмеджетата когато си поискаш“, отвръщаше той. А тя се смееше и го буташе с ръкава си. Към края си говореха мръсотии един на друг. Това беше тяхната защита срещу патетиката.

— Съжалявам — каза той на момичето, сгъвайки салфетката си. — Това не е честно спрямо теб.

Повика с ръка келнера и едва тогава се сети за маниерите си.

— Искаш ли някакъв десерт, Емили? — я попита. Беше благодарен, че е запомнил името й.

Тя поклати глава.

Той плати сметката.

Когато се разделиха, тя бе толкова облекчена, колкото и той.

[1] Американска кинозвезда, родена 1921 г., един от водещите холивудски секссимволи през 40-те и 50-те години на 20 век. — Б.пр. ↑

[2] Стил в обзавеждането, разпространен в Германия през първата половина на 19 в. — Б.пр. ↑

2

— Имам нужда от компания, но ми струва прекалено много усилия да я получа — каза той на Треслъв по телефона.

Беше минала една седмица, откакто бяха вечеряли заедно. Треслъв не му каза за нападението. Защо да го притеснява излишно? Да го кара да се бои от собствения си квартал?

Не че Либор бе онзи, който имаше нужда от защита. Треслъв се дивеше на неговия кураж — да се издокара, да отиде на среща, да води небрежен разговор. Той си го представи в неговото облекло ала Дейвид Найвън[1], със снежнобяло поло под син блейзър с метални копчета. Повечето мъже на възрастта на Либор носеха сака от туид с цвят на повръщано и панталони, които им стигаха до глезените. Това винаги бе забавлявало и озадачавало Треслъв. От една страна, на стари години хората се смаляват, а от друга — точно на тази възраст панталоните им окъсяват. Иди го обясни.

Но не и при Либор. Или поне не при този Либор, който се обличаше за среща с приятел или с жена. Тогава той все още беше старото средноевропейско конте. Само по телефона възрастта му личеше. Слушалката като че ли филтрираше всичко, което не бе самият глас — духовитостта, перченето, танцуващите ръце. Единственото, което оставаше, бе съсухреният като хартия ларинкс. Когато говореше с него по телефона, Треслъв нарочно си го представяше елегантен и спретнат, но въпреки това звукът на гласа му го потискаше. Сякаш слушаше да говори мъртвец.

— Обзалагам се, че не е било чак толкова зле, колкото го изкарваш — каза той.

— Не беше там да видиш. На всичкото отгоре не беше и прилично.

— Защо, какво си направил?

— Имам предвид, не беше редно.

— Защо, какво си направил?

— Искам да кажа, че не беше редно да се съгласявам да се срещна с нея. Отидох под фалшив предлог. Аз не искам да бъда с друга жена. Не мога да погледна друга жена, без да направя сравнение.

Докато Малки беше жива, Либор носеше снимката й в портфейла си. Сега, когато си бе отишла, я имаше на мобилния си телефон. Макар рядко да го използваше по предназначение — беше му трудно да борави с клавиатурата — той поглеждаше образа й стотици пъти на ден, отваряйки и затваряйки капака по средата на някой разговор. Един дарен от технологията призрак, който беше винаги с него. Или, по-точно, дарен от Финклер, тъй като той беше онзи, който му го сложи на екрана.

Либор бе показвал образа на Треслъв. Това беше Малки не в залеза на живота й, а в началото на познанството й с Либор. Очите й бяха усмихнати и дяволити, преценяващи, обожаващи и леко неясни, сякаш гледащи през мъгла — освен ако това не бе мъглата, забулила погледа на самия Треслъв.

Треслъв си представи как Либор отваря телефона си и поглежда Малки под масата, докато обектът на срещата му го разпитва за зодията и любимата му група.

— Обзалагам се, че момичето си е прекарало чудесно с теб — каза той.

— Повярвай ми, не е така. Дори й изпратих цветя за извинение.

— Либор, това само ще я накара да мисли, че искаш да продължите.

— Ама и вие, англичаните, сте едни! Видите едно цвете и вече си мислите, че ви предлагат женитба. Няма да си помисли така, уверявам те. Приложих и собственоръчна бележка.

— Да не си бил груб!

— Разбира се, че не. Само исках да види колко неуверен е почеркът ми.

— Може да го е приела като доказателство, че те е възбудила.

— Няма начин. Казах й, че съм импотентен.

— Трябваше ли да стигаш до такива интимности?

— Това беше именно за да предотвратя интимностите. Не съм казал, че тя ме е направила импотентен.

Треслъв се смущаваше от приказките за потентността. И не само защото неотдавна бе лишен от мъжеството си от една жена. Той не беше възпитан, както финклерските мъже очевидно бяха, да обсъжда неща от сексуално естество с някой, с когото не прави секс.

— Както и да е — каза той.

Но Либор не долови смущението му.

— Всъщност аз не съм импотентен — продължи той, — макар да си спомням едно време, когато бях. Малки беше виновна. Казвал ли съм ти, че тя се беше срещала с Хоровиц?

Треслъв се чудеше какво предстои да чуе.

— Не си — отвърна предпазливо, за да не излезе, че подканя Либор да продължи.

— Така беше. Дори два пъти. Веднъж в Лондон и веднъж в Ню Йорк. В Карнеги Хол. Той я поканил зад кулисите. Наричаше го Маестро. „Благодаря ви, Маестро“, му казала тя, а той й целунал ръка. Собствените му ръце, разказваше после, били леденостудени. Винаги съм ревнувал заради това.

— Заради ледените му ръце?

— Не, заради това, че го наричаше Маестро. Странно, не намираш ли?

Треслъв помисли.

— Не, не намирам — отвърна. — Човек не иска жената, която обича, да нарича други мъже Маестро.

— Но защо не? Той си беше маестро. Интересно. Не ми е бил съперник или нещо подобно. Аз не съм маестро. Но три месеца след това не можех да го правя. Не можех да го вдигна. Да посрещна предизвикателството.

— Да, това е странно — каза Треслъв.

Понякога дори възрастен и достопочтен финклер като Либор можеше да го накара да се почувства като бенедиктински монах.

— Силата на словото — продължаваше Либор. — Маестро. Тя му казва Маестро и хоп, аз оставам все едно без чеп. Но слушай, искаш ли да излезем да хапнем някъде довечера?

Два пъти за една седмица! Не беше далече времето, когато не се виждаха и по два пъти в годината. И дори сега, когато вдовството му ги бе свързало отново, надали се виждаха по два пъти в месеца. Толкова ли зле бяха нещата при Либор?

— Не мога — каза Треслъв. Не намираше сили да каже на приятеля си истината — че причината да не може да отиде е, че е с насинено око, може би счупен нос и все още едва се държи на краката си. — Имам неща за вършене.

— Какви неща? — когато наближаваш деветдесетте, ти е позволено да задаваш такива въпроси.

— Неща, Либор.

— Познавам те. Ти никога не казваш „неща“, ако наистина имаш неща за вършене. Винаги ги назоваваш по име. Нещо се е случило.

— Прав си. Нямам неща за вършене. Това е, което се е случило.

— Тогава да вървим да ядем.

— Не мога да го направя, Либор. Съжалявам. Имам нужда да бъда сам.

Намекът беше за заглавието на едно от най-известните книги на Либор за света на шоубизнеса. Неофициална биография на Грета Гарбо, с която според слуховете навремето Либор бе имал връзка.

— С Гарбо? — бе възкликнал той, когато веднъж Треслъв го попита дали е вярно. — Невъзможно. Тя беше прехвърлила шейсетте, когато я срещнах. И имаше вид на германка.

— Е, и?

— Шейсет ми идваха малко в повече. И досега ми идват в повече.

— Нямах предвид това, а какво, като е имала вид на германка.

— Джулиан, аз се вгледах дълбоко в очите й. Така, както сега се вглеждам в твоите. Повярвай ми, това бяха очи на тевтонец. Сякаш гледах замръзналата пустош на севера.

— Либор, и ти не идваш от особено топло място.

— В Прага е горещо. Само паважът и Вълтава са студени.

— Дори и така да е, не виждам къде е бил проблемът. Все пак — Грета Гарбо!

— Единственият проблем щеше да бъде, ако си бях помислил за връзка с нея. Или тя с мен.

— Не можеш дори да си помислиш да имаш връзка с жена, която прилича на германка?

— Мога да си го помисля. Не мога да го направя.

— Дори и с Марлене Дитрих?

— Най-малко пък с нея.

— Защо не?

Либор се поколеба, вглеждайки се в лицето на стария си ученик.

— Някои неща не се правят — отвърна той. — И освен това тогава бях влюбен в Малки.

Треслъв бе отбелязал това в ума си. Някои неща не се правят. Щеше ли някога да стигне до дъното на нещата, които финклерите правеха, или не правеха? Такава безпардонност в разговора в един момент, а такава деликатност в етно-еротичните тънкости в следващия.

Но сега в телефонния им разговор Либор пренебрегна намека.

— Един ден, когато няма да имаш друг избор, Джулиан, ще съжаляваш, че си имал нужда да оставаш сам.

— Аз и сега съжалявам.

— Тогава излез да се забавляваме. Ако не си ти, ще трябва да е пак някой, който ще ме пита за зодията.

— Либор, аз също се интересувам от зодията ти. Само не и тази вечер.

Той се почувства виновен. Не бива да се отблъсква отчаянието на един самотен и импотентен стар човек.

Но сега трябваше да цери собствената си импотентност.

[1] Известен британски актьор (1910–1983) — Б.пр. ↑

3

Финклер, който не сънуваше, имаше сън.

Той сънуваше, че удря баща си в корема.

Майка му крещеше да престане. Но баща му само се смееше и викаше: „По-силно!“

— Los the boy allein — казваше на жена си той. Което на завален идиш означаваше „Остави момчето на мира“.

В реалния живот, когато баща му говореше на завален идиш, Финклер му обръщаше гръб. Защо собственият му баща, образован в английски университет и обичайно кротък и разбран човек, с култура и непоклатими религиозни убеждения, трябваше да се прави на маймуна в своя магазин, размахвайки ръце и крещейки на някакъв селски диалект, Финклер не можеше да проумее. Другите хора харесваха баща му заради тези представления на еврейска възбудимост, но не и Финклер. Той трябваше да си излезе.

Но в съня си не излизаше. В съня си събираше всичките си сили и забиваше юмрук след юмрук в корема на баща си.

Това, което го събуди, бе, че стомахът на баща му се отвори. Когато Финклер видя рака да плува към него сред море от кръв, той не можеше да продължи да сънува повече.

Той също се учуди, когато Либор му позвъни. Подобно на Треслъв, и той се обезпокои, че Либор се нуждае от компания за втори път през същата седмица. Но се показа по-сговорчив от приятеля си. Може би защото и той самият имаше нужда от компания за втори път през същата седмица.

— Заповядай при мен — каза той. — Ще викна нещо китайско.

— Вече умееш да викаш на китайски?

— Голям зевзек си, Либор. Ще те чакам в осем.

— Сигурен ли си, че ти се занимава с мен?

— Аз съм философ. Не съм сигурен в нищо. Но ела, само недей да водиш синедриона със себе си.

Синедрионът беше съдебният съвет на древен Израел. Финклер не беше в настроение за израйелски разговори. Не и с Либор.

— Ще се държа прилично, обещавам — каза Либор. — При условие че никой от твоите нацистки приятели няма да се спотайва наоколо, за да ми открадне пилето с кашу. Помниш, че обичам пиле с кашу.

— Аз нямам нацистки приятели, Либор.

— Както и да ги наричаш там.

Финклер въздъхна.

— Ще бъдем само двамата. Заповядай в осем. Ще поръчам пиле с ананас и фъстъци.

— Кашу.

— Все едно.

Той сервира два прибора, като постави до всеки по чифт антични кокалени пръчици за хранене. Един от последните му подаръци за жена му, така и неизползвани до днес. Беше рисковано, но реши да рискува.

— Прекрасни са — отбеляза Либор с нежност, като вдовец на вдовец.

— Трябваше или да се разделя с тях, което не бих могъл да понеса, или да ги използвам. Няма смисъл да си събирам мавзолей от неупотребявани неща. Тайлър би казала да се използват.

— С роклите е по-сложно — каза Либор.

Финклер се засмя с невесел смях.

— Какво има в една рокля, която жената така и не е обличала? — попита Либор. — Човек би казал, че роклите, които още носят спомена за формите и топлината й, които ухаят на парфюма й, ще са онези, които не се осмеляваш да докоснеш. Но неносените са по-трудни.

— Не е ли очевидно? — отвърна Финклер. — Когато погледнеш една рокля, която Малки никога не е носила, е все едно, че виждаш самата нея още жива, защото е предстояло да я облече.

Либор не изглеждаше убеден.

— Това ми се струва като гледане в минало време.

— Ние имаме право да гледаме в минало време.

— О, знам. Аз не правя нищо друго. Откакто Малки си отиде, имам чувството, че главата ми е обърната назад. Имах предвид, че твоето обяснение за тъгата на неупотребяваните неща ми звучи като гледане в минало време. Когато аз видя една неносена рокля, а Малки има толкова много — пазени за специални случаи, които така и не са настъпили, някои дори все още с етикетите, сякаш и досега може да реши да ги върне обратно в магазина — аз виждам бъдещото време, което й е било откраднато. Гледам напред към живота, който не е имала, към тази Малки, която не е успяла да бъде, а не към онази Малки, която е била.

Финклер слушаше. Малки бе починала на осемдесетгодишна възраст. Колко още живот можеше Либор да си представи за нея? Тайлър не успя да навърши и петдесет. Защо тогава той не можеше да почувства онова, което чувстваше Либор? Макар да бе убеден, че е надарен с независтлива природа — в крайна сметка, вземайки всичко предвид, за какво имаше да завижда? — той все пак завиждаше, не заради по-дългия живот, на който се бе радвала Малки, а заради обхвата на мъката на Либор. Той не можеше, подобно на него, да запрати своята напред в бъдещето. Не му липсваше неизживяната Тайлър, а само онази, която бе съществувала.

Той претегли своята стойност като съпруг спрямо тази на по-стария мъж. През смях, наистина, но също и насериозно, Либор винаги бе твърдял, че е перфектният съпруг, отказвал постелите на някои от най-красивите жени в Холивуд. „Виждате ли, те ме искаха не защото съм хубав, а защото ги карах да се смеят. Колкото по-красива е една жена, толкова повече има нужда да се смее. Ето защо еврейските мъже винаги са се справяли толкова добре. Но за мен не беше трудно да се удържа. Защото имах Малки, която беше по-красива от всички тях. И която караше мен да се смея.“

Кой знаеше каква е истината?

Либор разказваше как Мерилин Монро, отчаяно нуждаеща се от смях, но пословично чужда на международните времеви пояси — в историите на Либор всички красиви жени никога не знаеха колко е часът — имала навика да му звъни посред нощ. Малки винаги вдигала телефона. Той бил от нейната страна на леглото. „Мерилин те търси“, будела съпруга си тя с отегчен, сънен глас. Пак онази досадница Мерилин.

Тя никога не се усъмнявала във верността му, защото била напълно сигурна в нея. Дали тогава тази вярност — вярност без болки или лишения, както твърдеше Либор, вярност, изпълнена до ръба с чувствено удоволствие — не обясняваше неговата свобода от угризения? Когато Финклер мислеше за жена си, вината беше неговото средство, а вина съществуваше само в миналото. Освободен от вина, при положение че казваше истината, Либор бе способен да скърби над бъдещето, което Малки, макар и на преклонна възраст, не бе имала. На всяка възраст има бъдеще, което не си имал. Животът никога не стига, когато си щастлив, това бе отговорът. Блаженството никога не е толкова много, че да не можеш да поемеш още малко. Тъга спрямо тъга, Финклер не можеше да каже коя е по-ценна, ако тъгата можеше да се оценява — да бъдеш лишен от допълнителното щастие, което си щял да получиш, или изобщо никога да не си го имал. Но изглеждаше по-добре да си Либор.

И може би причината беше, че е по-добре да си бил женен за Малки. Финклер се опита да пропъди тази мисъл, но не успя — за да се породи вярност, са нужни двама, а макар да не би стигнал дотам да каже, че Тайлър е била недостойна за неговата, то тя положително не го бе улеснила. Дали затова не се чувстваше ограбен от бъдещ живот с нея? Защото не беше сигурен, че изобщо е можел да очаква такъв? И чия грешка бе това?

— Питал ли си се някога — каза замислено той, докато се хранеха, — дали правиш нещата правилно?

— В скърбенето ли?

— Не. Всъщност да, но не само в скърбенето. Във всичко. Запитвал ли си се сутрин, когато се събудиш, дали живееш живота си по най-добрия възможен начин? Не в морален смисъл. Или не само в морален смисъл. Дали си изцедил максималното от всяка своя възможност.

— Изненадвам се, че тъкмо ти ми задаваш този въпрос — отговори Либор. — Помня, че в училище беше добър ученик, вярно. Но има много добри ученици и аз никога нямаше да предположа, че ще постигнеш онова, което постигна.

— Искаш да ми кажеш, че с малко съм постигнал много.

— Не, не, нищо подобно. Но в моите очи си се реализирал в по-голяма степен от повечето хора. Погледни се, та ти си известно име.

Финклер, поласкан, махна с ръка на комплимента. Кой го беше грижа за известното име? Руменината на задоволство по бузите му може би изобщо не беше задоволство, а просто смущение. Известно име — за Бога. Известно име! Колко ли хора, запита се той, го назоваваха по име в момента? На колко хора трябваше да е известен, за да бъде известно име?

— Само се замисли за Джулиан — продължи Либор — и за това колко ли разочароващ му изглежда неговият живот.

Финклер направи каквото му бяха казали и се замисли. Двете алени петна на бузите му, досега с размерите на монета, нараснаха до две пламтящи слънца.

— Да, Джулиан. Но той винаги е изчаквал, нали? А аз никога не чаках нищо. Аз вземах. Притежавах еврейското у себе си. Както и ти. Трябваше да успея бързо, докато имах време. Но това само означава, че вече съм направил каквото съм могъл, докато Джулиан — неговото време може би тепърва предстои.

— И това те плаши?

— Как да ме плаши?

— Плаши те мисълта, че може да те задмине накрая. Все пак бяхте близки приятели. Близките приятели никога не превъзмогват ужаса си, че може да ги бият на финалната права. При приятелите нищо не свършва, докато не е свършило.

— А ти от кого се боиш, че може да те задмине, Либор?

— О, при мен наистина е свършило. Моите съперници отдавна са мъртви.

— Е, засега не може да се каже, че Джулиан ми диша във врата, нали?

Либор го измери с поглед, подобно на стар червеноок гарван, който оглежда нещо, в което лесно може забие клюна си.

— Имаш предвид, че за момента няма особени шансове да стане известно име ли? Вярно. Но съществуват и други мерки за успеха.

— Естествено, не се и съмнявам. — Той замлъкна, обмисляйки думите на Либор. Други мерки, други мерки… Но нищо не му идваше наум.

Либор се зачуди дали не е отишъл прекалено далеч. Спомни си колко докачлив беше на тема успех на възрастта на Финклер. Затова реши да смени темата, въртейки отново в ръце пръчиците, които Финклер бе купил на жена си.

— Наистина са прекрасни — рече.

— Тя казваше, че иска да ги колекционира, но така и не започна. Често говореше за събиране на различни неща, но все не го правеше. Какъв е смисълът, казваше. Аз го приемах като лично оскърбление. Че съвместният ни живот не заслужава да се събират неща за него. Как смяташ, дали е могла да знае какво ще й се случи? Дали е искала да й се случи?

Либор погледна встрани. Изведнъж се разкая, че е дошъл. Не можеше да понесе жалбите на още един мъж по жена му в добавка към своите.

— Няма как да знаем тези неща — отвърна. — Можем само да знаем какво чувстваме. И тъй като ние сме онези, които са останали, само нашите чувства имат значение. По-добре да обсъждаме Изррррае. — Той нарочно сложи едно патетично четвърто „р“, за да подразни приятеля си.

— Либор, ти обеща.

— Антисемитите, тогава. Обещавал ли съм да не обсъждаме твоите приятели антисемити?

Комичната еврейска интонация бе предназначена допълнително да полази по нервите на Финклер. Либор знаеше, че той ненавижда евреизмите. Mauscheln[1], както ги наричаше той, омразният таен език на евреите, онова идишизиране, което побъркваше германските евреи в дните, когато смятаха, че немците ще ги заобичат повече, ако тушират еврейската си същност. Провинциалната свръхизразителност на баща му.

— Аз нямам приятели антисемити — каза Финклер.

Либор сбръчка лице, докато не заприлича на средновековен дявол. Липсваха му само рогата.

— Напротив, имаш. Еврейските такива.

— Хайде, пак започваме. Всеки евреин, който не е твоят тип евреин, е антисемит. Това е глупаво, Либор, да се говори за еврейски антисемити. Дори повече от глупаво, това е противно.

— Не ставай kochedik[2] заради това, че ти казвам истината. Как ще е глупаво, след като ние самите сме измислили антисемитизма?

— Знам наизуст как продължава това, Либор. Поради собствената си самоомраза…

— Смяташ, че няма такова нещо? А какво ще кажеш на свети Павел, който така го е сърбяла еврейщината, че не е могъл да я начеше, докато не е обърнал половината свят срещу нея?

— Ще кажа, благодаря ти, Павле, задето разшири спора.

— И ти наричаш това разширяване? Широка е портата[3], не забравяй.

— Това е Исус, не Павел.

— Това е Исус според евреите, които вече систематично са го павелизирали. Като не е могъл да ни възприеме в плът и кръв, е решил да възвеличае духа. Ти по свой собствен начин вършиш същото. Срамуваш се от своята еврейска плът. Имай rachmones[4] към себе си. Само защото си евреин все още не означава, че си чудовище.

— Аз и не смятам, че съм чудовище. Не смятам, че дори ти си чудовище. Срамувам се от еврейските, а не от израелските постъпки…

— Ето, чуй се само.

— Не само на евреите е присъщо да не одобряват онова, което някои евреи правят.

— Не, но само на евреите е присъщо да се срамуват от това. Това е нашият shtick[5]. Никой не го прави по-добре от нас. Ние познаваме слабите места. Правим го толкова отдавна, че вече знаем точно къде да забием ножа.

— Значи признаваш, че все пак има слаби места?

И те се отнесоха нататък.

Когато Либор си тръгна, Финклер влезе в спалнята и отвори гардероба на покойната си съпруга. Той не беше местил дрехите й. Те продължаваха да си висят там, редица след редица, разказ за техния живот заедно, за нейната изтънчена и хищна светска елегантност, за неговата гордост от външността й, за погледите, които събираха, когато влезеха някъде, тя като оръжие до неговия хълбок.

Опита да потъгува. Имаше ли нещо, което да не беше носила, което да разбие сърцето му заради живота, който не бе изживяла? Не успя да открие нищо такова. Когато Тайлър си купуваше рокля, тя я обличаше. Всичко беше за момента. Ако си купеше три рокли в един ден, щеше да намери начин да облече и трите. Ако ще и да копае в градината с тях. Какво имаше да се чака?

Той вдиша аромата й, после затвори вратите на гардероба, легна на леглото откъм нейната страна и заплака.

Но сълзите не бяха такива, каквито искаше. Не бяха като на Либор. Не можеше да се забрави в тях.

След десет минути стана, отиде до компютъра и се включи да играе онлайн покер. В покера можеше да намери онова, което не можеше да намери в мъката — забрава.

Още повече, ако печелеше.

[1] Мънкане, пелтечене (нем.) — Б.пр. ↑

[2] Раздразнителен, сприхав (идиш). — Б.пр. ↑

[3] Има се предвид библейският текст: „Широка е портата и пространен е пътят, който води в погибел…“ (Матей 7:13). — Б.пр. ↑

[4] Милост, състрадание (идиш). — Б.пр. ↑

[5] Трик, номер (идиш). — Б.пр. ↑

4

В съня на Треслъв, едно младо момиче тича към него. Тичайки, то се навежда, едва забавяйки своя бяг, за да махне обувките си. Тя е ученичка в училищна униформа, с плисирана пола, бяла риза и син пуловер, с разхлабена вратовръзка. Обувките й пречат. Без да спира, тя се навежда и ги събува, за да може да тича по-бързо, по-свободно в своите сиви униформени чорапи.

Това е аналитичен сън. В него Треслъв се опитва да извлече смисъла. Смисълът на съня и причината, поради която го сънува, но също и отражението му върху себе си. Защо момичето му влияе по такъв начин? Дали заради своята уязвимост, или, напротив, заради силата и решимостта си?

Дали се притеснява за краката й, боси по твърдия паваж? Или е любопитен кое я кара да бърза толкова? Може би ревнува, задето тя не се интересува от него, а тича към някой друг? Иска ли той да е причината за нейната забързаност?

Той сънува този сън откакто се помни и вече не знае дали в корените му се крие нещо, което някога действително е видял. Но за него сънят е реален колкото самата действителност и той се радва на неговата повтаряемост, макар да не го призовава когато си ляга, нито винаги си го спомня с яснота, когато се събужда. Размисълът за неговата същност става изцяло в самия сън. Понякога обаче, когато види момиче да тича или да се навежда, за да завърже или отвърже обувката си, той има смътен спомен, че я познава отнякъде другаде.

Възможно е да е сънувал този сън в нощта след нападението. Тогава спа достатъчно дълбоко, за да му се присъни дори два пъти.

Той беше човек, който обичайно се събуждаше с чувство на загуба. Не можеше да си спомни и една сутрин от живота си, в която да се е събудил с чувство на притежание. Когато не разполагаше с нищо осезаемо, в чиято загуба да се укорява, той намираше нужната му безуспешност в света на политиката или спорта. Някъде, независимо къде, беше станала самолетна катастрофа. Достойна и известна личност беше опозорена — независимо как. Английският отбор по крикет бе разбит на пух и прах — нямаше значение от кого. Тъй като не даваше пукната пара за спорта, бе наистина забележително как трайното му чувство за провал намираше начин да се асоциира с това на националния отбор по крикет. Той правеше същото с играчите по тенис, футбол, боксьорите, дори със състезателите по снукър[1]. Когато чевръстият и нервен лондончанин на име Джими Уайт стигнеше до финалите на Световното първенство по снукър и водеше със седем партии с оставащи само осем до финала и пак успяваше да приключи вечерта като губещ, Треслъв се оттегляше в кревата си съсипан, а на сутринта се събуждаше с разбито сърце. Интересуваше ли се той от снукър? Не. Беше ли почитател на Джими Уайт и искаше ли той да спечели? Не. И все пак по някакъв начин успяваше в безславната капитулация на Уайт пред боговете на неуспеха да открие своята собствена. Не беше изключено самият Уайт да бе прекарал деня след своята неизмерима загуба в смях и шеги с приятели, черпейки наляво и надясно, в далеч по-добро разположение на духа от Треслъв.

Толкова по-странно бе, че на сутринта след извършения над него унизителен грабеж, Треслъв отвори очи с едно непознато, почти ведро чувство. Дали именно това не бе липсвало през цялото време от живота му — една действителна загуба, която да оправдае безпочвеното му до момента усещане за нея, кражбата на материални притежания, вместо постоянното глождещо съзнание, че нещо му липсва? Обективна относителност, както я бе нарекъл Т. С. Елиът в едно свое глупаво есе на тема Хамлет (за своето есе върху Т. С. Елиът Треслъв изкара 5–, повишено после на 6++), сякаш единственото, от което Хамлет е имал нужда, за да си обясни защо се чувства като презрян селянин и парий, е било някой да го лиши от ценностите му.

В училище той и Финклер си бяха цитирали до безкрайност „Хамлет“ един на друг. Това беше единствената творба, която и двамата харесваха по едно и също време. Финклер не беше човек на книгите. Литературата не бе достатъчно податлива на рационалност, за да допадне на неговия вкус. И нямаше практическо приложение. Но „Хамлет“ го устройваше. Треслъв не разбираше защо, при положение че не му беше известно Финклер да иска да убива баща си. Самият той го харесваше не защото искаше да убива майка си, а заради Офелия, светицата-покровителка на всички ахкащи жени. Каквато и да беше мотивацията им, те вплитаха пиесата в своето приятелство. „Има по небето и земята неща, Самюел, които твоята нещастна философия не е и сънувала“, казваше Треслъв, когато Финклер не искаше да идва на някое парти, защото не го влечеше да се натрясква до козирката. „Хайде, ще бъде забавно.“ На което Финклер, разбира се, отговаряше, че напоследък е загубил цялата си веселост.

След което обикновено променяше решението си и отиваше на партито.

Ако трябваше да говори за себе си след всички тези години, Треслъв не беше сигурен, че изобщо някога е имал веселост, която да си върне. Още тогава не беше способен да се забавлява дълго време. Сега също не му беше особено забавно, но положително в тази минута се чувстваше по-изпълнен със съдържание, отколкото от дълго време насам. Как бе възможно това, той не знаеше. Би очаквал от себе си да остане в леглото и никога повече да не иска да стане. Да го ограби една жена! За мъж, чийто живот представляваше низ от абсурдни конфузи, това положително трябваше да е короната на позора. И все пак не беше.

При това въпреки неприятните физически последствия от нападението. Коленете и лактите му смъдяха. Беше зле насинен около очите. Дишането през носа му причиняваше болка. Но наоколо имаше въздух и той бе изпълнен с желание да го диша.

Той стана, дръпна завесите и после ги спусна отново. Нямаше какво да се гледа. Треслъв живееше в малък апартамент в район на Лондон, който хората, които не можеха да си позволят да живеят в Хемпстед, наричаха Хемпстед, но тъй като не беше Хемпстед, нямаше и гледка към парка. Финклер имаше гледка към парка. От всичките си прозорци. Макар изобщо да не се интересуваше от парка, си беше купил къща с гледка към него просто защото можеше. Треслъв прецени това почти възвръщане на усещането за загуба. Гледката към парка не беше всичко. Тайлър Финклер бе разполагала с различна гледка към парка от всеки прозорец и какво добро й бе донесло това?

Докато закусваше, получи леко кръвотечение от носа. Обикновено обичаше да си прави ранна разходка по магазините, но сега не можеше да рискува да го срещне някой познат. Кървящият нос е лична работа — подобно на срама, както бе казал Либор, човек не го размахва пред хората.

Той се сети да свърши онова, което предната вечер, в унижението и изтощението си, бе забравил — да блокира кредитните карти и мобилния си телефон. Ако жената, която го беше ограбила, бе говорила цяла нощ с Буенос Айрес или пък бе отлетяла за Буенос Айрес с някоя от кредитните му карти и после бе говорила оттам цяла сутрин с Лондон, досега щеше да е фалирал. Но, макар и странно, нищо не беше изразходвано. Оставаше мотивът й да не е бил кражба.

Ако бе искала просто да му усложни живота, трудно щеше да избере по-ефикасен метод. Той прекара остатъка от сутринта на домашния си телефон, мъчейки се да се свърже с живи хора, които да говорят разбираем език, на които трябваше да доказва, че е този, за когото се представя, макар да не разбираше защо ще се притеснява за загубата на картите си, ако не е той. Загубата на мобилния телефон беше по-сериозен проблем; изглеждаше, че ще трябва да получи нов номер точно когато най-сетне бе успял да запомни стария. Или пък не. Всичко зависеше от това какъв план е. Той не знаеше, че е на план.

И все пак нито веднъж не се вкисна, нито поиска да говори с нечий началник. Ако имаше нужда от допълнително доказателство, че реалната, за разлика от въображаемата загуба бе направила чудеса с характера му, това бе то. И през ум не му мина да иска имената на операторите или да ги заплашва с уволнение. Нито да споменава закона за защита на потребителите.

Този ден нямаше поща. Въпреки че разполагаше с емоционалната сила да отваря пликове, което не му се случваше всяка сутрин, изпита облекчение, че няма нужда да го прави. Липсата на поща означаваше липса на ангажименти, тъй като той не приемаше ангажименти по друг начин, дори да идваха директно от агентите му. Да се съгласи по телефона да отиде Бог знае къде, приличайки на Бог знае кого, с голяма вероятност означаваше да го пратят за зелен хайвер. Само писмените оферти означаваха истинска работа, а по отношение на работата си той подхождаше с добросъвестен професионализъм, като никога не отказваше роля, воден от суеверното вярване, че първата, която откаже, може да му бъде последната. Навън беше пълно с дубльори, боричкащи се за работа. Лондон беше задръстен от двойници на известни хора. Всеки приличаше на някой друг. Изгубеше ли се от погледите, щяха да го забравят. Както навремето в БиБиСи. Но днес щеше да му се наложи да откаже, имайки предвид как изглеждаше. Освен ако не го помолеха да се отбие на нечие парти във вида на Робърт Де Ниро в „Разярения бик“.

Освен това се нуждаеше от време, за да обмисли някои неща. Като например защо беше нападнат. Не само с каква цел, след като нито кредитните му карти, нито телефонът бяха използвани, но и защо точно той. Въпросът можеше да се зададе в екзистенциална форма: „Защо аз, о, Господи?“, както и в практична: „Защо тъкмо аз, а не някой друг?“

Дали защото е изглеждал лесна плячка? Хилав мъж с неясна университетска диплома, който положително нямаше да окаже съпротива? Господин Никой, който просто се е случил пред витрината на „Ж. П. Гивие“ в момента, когато жената — пияна, луда или дрогирана — е минавала оттам? Двойник на някой мъж, комуто е имала зъб, независимо кой е той?

Или е познавала него самия и е стоварила отгоре му отдавна планираното отмъщение? Съществуваше ли жена, която да го мрази толкова много?

Той запрехвърля списъка в ума си. Разочарованите, измамените (той не знаеше как точно ги е измамил, а само че са се чувствали, звучали и изглеждали измамени), разстроените, обидените, тормозените (отново не знаеше как ги е тормозил, а само че и т.н.), недоволните, незадоволените, неспокойните, нещастните. От друга страна, те всички бяха нещастни. Нещастни, когато ги срещаше, и още по-нещастни, когато си тръгваха. Толкова много нещастни жени. Какво море от женска злочестина.

Но не по негова вина, за Бога!

Беше ли вдигал някога ръка срещу жена, за да има обяснение защо жена ще вдига ръка срещу него? Не. Никога.

Освен веднъж… почти.

Случката с мухите.

Бяха отишли на дълъг романтичен уикенд, той и Джоя — Джоя, чийто глас имаше звученето на разкъсваща се органза и чиято нервна система прозираше през кожата, плетеница от тънки сини нишки, подобни на реки в географски атлас — три изнервящи дни в Париж, през които не бяха успели да намерят място, където да се нахранят. В Париж! Разбира се, бяха минавали покрай ресторанти, бяха ги оглеждали, в няколко дори бяха сядали, но който и да харесаше той, тя го отхвърляше — било поради хранителни, диетични, хуманитарни основания, или просто защото нещо не й допадаше — а онези, които тя одобряваше, не се нравеха на него, защото бяха твърде скъпи или защото келнерът го бе погледнал накриво, или защото менюто излагаше френския му на по-голямо изпитание, отколкото му се искаше да показва пред Джоя. Хоя. Цели три дни те кръстосваха надлъж и нашир най-великия град на земята, засрамени, дърлещи се и прегладнели, а когато се прибраха в мрачно мълчание в апартамента на Треслъв, го завариха гъмжащ от десет хиляди мухи в предсмъртни мъки — mouchoirs, не, mouches; поне тази дума по незнайни причини бе запомнил от френския, жалко, че mouches не присъстваха в нито едно меню — масово самоубийство на мухи в последната си фаза, мухи, умиращи по леглото, по прозорците и по первазите, в чекмеджетата на тоалетката, дори в обувките на Джоя. Тя се бе разпищяла от ужас. Възможно е да се беше разпищял и той. Но дори да го беше направил, бе спрял. А Джоя, от чийто дерящи се писъци можеше да се изприщи самият дявол, не млъкваше. Треслъв бе гледал достатъчно филми, в които мъжът свестява изпадналата в истерия жена с плесница, за да знае, че това е начинът, по който се свестява изпаднала в истерия жена. Но той само замахна да я плесне.

Замахването да я плесне обаче — този замръзнал във въздуха шамар — бе също толкова лошо, колкото ако я беше зашлевил с всичка сила, а може би дори и по-лошо, защото свидетелстваше за умисъл, а не за моментна загуба на разсъдък, подсилена от изнервящия глад.

Той не отричаше, поне пред себе си, че гледката на всички тези мухи, умиращи като… общо взето, като мухи — tombant commes des mouches — имаше върху него не по-малко влудяващ ефект, отколкото върху Джоя, и че тази почти плесница имаше за цел да успокои колкото нея, толкова и самия него. Но от мъжа се очаква да знае какво да направи, когато се случи непредвиденото, и това, че той не знаеше, беше също толкова голям минус, колкото и почти плесницата.

„Удряй мухите, ако трябва да удряш някого“, бе изпищяла Джоя с трептящ като изопната копринена нишка глас, „но никога, никога, никога, никога не си и помисляй да удряш мен.“

За момент на Треслъв му се стори, че в стаята има повече плодящи се „никога“, отколкото умиращи мухи.

Стисна очи, за да удържи на болката, и когато ги отвори, Джоя си беше тръгнала. Той затвори вратата на спалнята и отиде да спи на дивана. На следващия ден мухите бяха мъртви. Нито една не помръдваше. Той ги смете и напълни с тях кошчето. Едва беше свършил, когато се появи братът на Джоя да прибере нещата й. „Без обувките, в които е имало мухи“, каза той на Треслъв, сякаш Треслъв бе човек, който от чиста злоба слага мухи в обувките на жените. „За тях сестра ми каза, че можете да ги запазите, за да си спомняте за нея.“

Треслъв си спомняше за нея и още как, и знаеше, че не тя го беше ограбила. Костите на Джоя нямаше как да издържат теглото на нападателката. Нито гласът й можеше да звучи толкова басово. Освен това той щеше да усети, ако тя се намираше наблизо. Щеше да чуе дрънченето на нервите й от няколко пресечки разстояние.

И контактът с нея щеше да съсипе съзнанието му.

Съществуваше също и случката с изрисуваното лице.

Треслъв си спомни за нея само за да я забрави веднага отново. Може и да се беше събудил с непознато, почти ведро чувство, но все пак не беше в състояние да се върне към случката с изрисуваното лице.

След четири дена излежаване и порядъчно количество болка той позвъни на доктора. Разполагаше с частен лекар — едно от преимуществата на това да няма жена, която да налага ограничения на финансите му — което му позволи да си запише час още същия следобед, а не следващия месец, докогато болката или щеше да е спаднала, или той щеше да е вече мъртъв. Уви врата си с шал, нахлупи шапката си над очите и закрачи забързано по улицата. Преди двайсет години той бе пациент на бащата на д-р Джералд Латимор, Чарлз Латимор, който беше хвърлил топа в собствения си кабинет само минути след като бе преглеждал Треслъв. А преди повече от двайсет години дядото на д-р Джералд Латимор, д-р Джеймс Латимор, бе загинал в автомобилна катастрофа на връщане от израждането на Треслъв. Всеки път когато посещаваше д-р Джералд Латимор, Треслъв си спомняше за кончините на д-р Чарлз Латимор и д-р Джеймс Латимор и предполагаше, че Джералд Латимор също си ги спомня.

Дали ме обвинява?, чудеше се Треслъв. Или още по-лошо, дали се бои от моите посещения, в случай че и с него се случи нещо подобно? Лекарите гадаят по гените така, както врачките гадаят по утайката от кафе; те вярват в рационалните съвпадения.

Независимо какво помнеше и от какво се боеше, д-р Джералд Латимор винаги извършваше своите манипулации върху Треслъв по-грубо, отколкото той намираше за необходимо.

— Така боли ли? — попита той, стискайки носа му.

— Адски.

— Все пак мисля, че няма нищо счупено. Взимай парацетамол. Какво си направил?

— Блъснах се в едно дърво.

— Ще се учудиш колко много от пациентите ми се блъскат в дървета.

— Не ме учудва ни най-малко. Хемпстед е пълен с дървета.

— Тук не е Хемпстед.

— И всички сме толкова угрижени напоследък. Просто не ни остава място в ума да внимаваме какво правим.

— Ти за какво си угрижен?

— За всичко. Живота. Загубата. Щастието.

— Искаш ли да се консултираш с някого за това?

— Нали съм дошъл при теб.

— Щастието не е в моята област. Депресиран ли си?

— Колкото и да е странно, не. — Треслъв вдигна поглед към вентилатора на тавана, раздрънкан уред, чиито тънки перки скърцаха и потракваха при бавното му въртене. Един ден ще падне и ще удари някой пациент, помисли си той. Или доктор. — Бог е добър към мен — каза, сякаш досега беше гледал него на тавана. — Като се замисли човек.

— Махни си шала за секунда — каза изведнъж Латимор. — Искам да ти видя врата.

Треслъв обърна внимание, че подобно на вентилатора си, Латимор беше калпаво скроен като за доктор. Той помнеше баща му и си представяше дядо му като мастити, авторитетни мъже. Третият доктор Латимор изглеждаше твърде млад, за да се е доизучил. Китките му бяха тънки като на момиче. А кожата между пръстите му беше нежна, сякаш невидяла слънчева светлина. Но той направи каквото му казваха.

— Тези белези по шията ти също ли са от дървото? — попита го докторът.

— Добре, една жена ме одраска.

— Не ми прилича на одраскано.

— Бях малтретиран от една жена, щом толкова държиш да знаеш.

— Бил си малтретиран от жена! Какво си й направил?

— Имаш предвид дали съм я малтретирал в отговор? Разбира се, че не.

— Не, какво си й направил, за да я накараш да те малтретира.

Виновен.

Още отпреди да се помни, първо първият д-р Латимор по подразбиране, а после и вторият д-р Латимор чрез вид и строги думи, го бяха наказвали да се чувства виновен. Без значение от каква болежка се оплакваше — възпалени сливици, задух, ниско кръвно, висок холестерол — това винаги по някакъв начин се превръщаше във вина на Треслъв; дори това, че се беше родил, пак беше негова вина. А ето сега някой му разбил носа. Пак по негова вина.

— Отказвам да поема каквато и да било отговорност за случилото се — каза той, като седна обратно и провеси глава, подражавайки на бито куче. — Бях нападнат на улицата. Знам, необичайно е възрастен мъж да бъде напердашен и ограбен от жена, но ето на. Сигурно е от възрастта ми. — Той се поколеба дали да каже онова, което му беше на езика, но все пак го каза. — Може би не знаеш, но дядо ти е помагал за раждането ми. Откак съм на бял свят, се намирам в ръцете на латиморовци. Току-виж вече е време третото ви поколение да ме повери на някое специализирано заведение.

— Не искам да те разочаровам, но ако си мислиш, че в такова заведение ще си в безопасност, грешиш. Там има жени, които ще те оберат, преди да си мигнал.

— Ами старчески дом?

— Боя се, че и там е същата работа.

— Толкова лесна плячка ли изглеждам?

Латимор го огледа отгоре до долу. Отговорът очевидно беше да. Но той намери начин да го изрази тактично.

— Работата не е в теб — каза той — а в жените. Те стават по-силни с всеки изминал ден. Това е то, напредъкът на медицината. Имам пациентки на по осемдесет години, на които не бих искал да падам в ръчичките. Да ти кажа, най-безопасно е навън, където поне можеш да бягаш.

— Съмнявам се. Трябва вече да се е разчуло, а и те така или иначе ще надушат страха ми. Всяка грабителка в Лондон. Дори и тези, на които досега и през ум не им е минавало да нападат беззащитни мъже.

— Звучиш доста оптимистично въпреки това.

— Само така ти се струва. Просто се държа да не рухна.

— Много разумно. Тази поне са я хванали, надявам се.

— Кой? Полицията? Не съм уведомявал полицията.

— Не смяташ ли, че би трябвало?

— Та да ме питат какво съм направил, за да я предизвикам ли? Не, благодаря. Ще ме обвинят, че съм я задирял или че съм искал да я опипвам. Или най-много да ме предупредят да не се разхождам сам по нощите. Така или иначе накрая ще ми се смеят. Какво по-забавно от това — мъж да отнесе счупен нос от една жена. Виц и половина.

— Не е счупен. И аз не ти се смея.

— Смееш се. Вътрешно.

— Е, надявам се, че вътрешно и ти се смееш. Знаеш, смехът е най-доброто лекарство.

Странно, но това беше вярно. Треслъв наистина се смееше вътрешно.

Но не очакваше това да трае дълго.

И не беше убеден, че носът му не е счупен.

[1] Вид билярд. — Б.пр. ↑

5

Имаше и още нещо, което Треслъв искаше да спомене, защото имаше нужда да го спомене пред някого, но предвид на смеха, размисли. А и му се стори, че Латимор не е най-уместният човек за целта. Неподходящ тип. С неподходящо телосложение. И с неподходящи убеждения.

Онова, което жената му беше казала.

По този въпрос Треслъв не се чувстваше върху сигурна почва, дори пред самия себе си. Току-виж само си беше въобразил, че го е нарекла така, както го беше нарекла. Не бе изключено, в крайна сметка, само да е поискала да й даде бижутата, имайки предвид може би в пристъп на агресивно и оскърбително сквернословие, семейните бижута. Един вид, ей-сега ще те лиша от твоята мъжественост. От топките ти. Което всъщност и бе направила.

От друга страна, защо просто да не приеме, че го е разпознала и за свое собствено удовлетворение се е обърнала към него по име: „Ти си Джулс“?

Проблемът беше откъде би могла да знае името му? И защо измежду топките на всички хора ще иска именно неговите топки?

Нищо от това не се връзваше.

Освен ако тя не го познаваше.

Но вече беше изследвал тази възможност. Ако не се брои Джоя (а нея я беше отхвърлил) и Джоана, чието лице беше изрисувал (която също се отхвърляше, защото Треслъв не можеше да си позволи да мисли за нея), коя от жените, които го бяха познавали, би искала да го нападне? Каква физическа — за разлика от душевна — вреда бе причинявал някога на жена?

Колкото и да превърташе вариантите в главата си, винаги се връщаше на едно и също място. Не на бижутата, не на Джулс и да на Джу (евреин).

Ти си евреин…

Решение, което пораждаше повече загадки, отколкото отговори. Защото ако жената не го познаваше или той нея, откъде-накъде щеше да допуска такава грешка относно неговата… проклет да беше, ако знаеше как да я нарече — неговата етническа принадлежност, неговата система от убеждения (би казал вяра, но Финклер, който беше истински финклер, нямаше вяра)? Неговата духовна физиономия тогава.

Ти си евреин.

Джулиан Треслъв — евреин?

Дали тогава просто не ставаше въпрос за объркана самоличност? Възможно ли бе да го е проследила от дома на Либор, където да е причаквала Сам Финклер, а не него? Той изобщо не приличаше на Сам Финклер — всъщност Сам Финклер бе един от малкото хора, с които нямаше прилика — но ако просто е следвала заповеди или е изпълнявала поръчка, може да не са й разяснили достатъчно добре как изглежда обектът, за когото са я наели.

А в объркването си той не бе запазил достатъчно присъствие на духа, за да каже поне „Аз не евреин, Финклер, той евреин.“

Но от друга страна, кой би искал да навреди на Сам Финклер? Тоест, кой друг освен Джулиан Треслъв? Той бе един безобиден, макар и богат и словоохотлив, философ. Хората го харесваха. Четяха книгите му. Гледаха телевизионните му предавания. Той бе потърсил и спечелил любовта им. Треслъв бе дочул, че има някои търкания със своите събратя-финклери, особено от сорта на онези, които, подобно на Либор, наричаха Израел Изрррае, но кой финклер, пък бил той и най-ционистичният от ционистите, би го нападнал и малтретирал на базата на общото им потекло?

И защо жена? Освен ако не беше жена, която Финклер е наранил лично — а такива сигурно имаше доста — но една жена, която Финклер е наранил лично, положително щеше да забележи от такава близост разликата между него и Треслъв. А тя наистина беше близо.

Той бе усетил мириса на тялото й. И тя трябва да е усетила неговия. А в това отношение той и Финклер… както и да е.

Нещата все така нямаха никакъв смисъл.

Имаше и още едно нещо, което нямаше никакъв смисъл, макар че, ако имаше, той щеше да бъде наистина прекален. Ами ако жената не се бе обърнала към него по име — Ти си Джулиан… Ти си Джулс… Ти си Джу… — а го бе известила за своето — не Ти си Джулс, а Аз съм твоята Джуно, Джудит, Джун! Негова в смисъла, в който испанската гадателка с бирмингамски акцент някога му бе обещала, че ще срещне Джуно, Джудит или Джун. И го бе предупредила, че тя ще се появи, придружена от опасност.

Разбира се, той не вярваше в предсказания. Надали дори щеше да запомни тази врачка, ако не се беше влюбил в нея. Треслъв никога не забравяше жените, в които се влюбваше. Също така никога не забравяше случаите, в които го правеха на глупак, още повече че двете неща често следваха непосредствено едно след друго. Като онзи изтънчен каламбур на Сам с „Познаваш ли Джуно“, предназначен да му покаже, че опреше ли до лингвистична виртуозност, не-финклерите не можеха да стъпят и на малкия пръст на един финклер. Това му остави белег, който не бе заздравял и до днес.

Но, мина му през ума, единственият начин една врачка да знае името на жената, която ще го нападне трийсет години по-късно, беше жената, която ще го нападне трийсет години по-късно, да е самата врачка, а каква бе вероятността за това? Пълна фантасмагория. Но идеята за нещо предопределено може да всее трепет в душите и на най-рационалните сред мъжете, а Треслъв не беше най-рационалният сред мъжете.

Възможно бе нищо от това да нямаше смисъл, но не бе изключено и всичко да имаше смисъл, бил той и смисълът на едно изключително съвпадение.

Тя може да го бе нарекла Джулс или Джу, или все едно как и същевременно да му бе казала, че е Джудит или която и да е. Джулс и Джудит Треслъв — Хулс и Худит Треслъв — защо, по дяволите, не?

Беше го пребила, за да му вземе телефона и кредитните карти, и след това изобщо не ги беше използвала. Следователно го беше пребила заради него самия.

Не, това никак не се връзваше.

Но главоблъсканицата допринасяше за неговото неочаквано, вземайки предвид обстоятелствата, приповдигнато настроение. Ако бе малко по-наясно с това непривично състояние, можеше дори да го нарече с думата, вбесила жената, която се бе чукала с него, без да сваля сандалите си (защото и нея също не бе забравил) — въодушевление.

Чувстваше се като човек на прага на откритие.

По същата причина, поради която не уведоми полицията, Треслъв не каза и на синовете си.

В техния случай те дори нямаше да си направят труда да го попитат какво е направил, за да предизвика жената. Макар и родени от различни майки, те имаха сходно виждане за него и приемаха провокативността му за даденост. Това получаваш като баща, когато напускаш майките на децата си.

Всъщност Треслъв не бе напускал никого, ако под „напускане“ се разбираше някакъв коравосърдечен акт на изоставяне. Той не притежаваше нужната за това решимост или, да го наречем, душевна независимост. Той или постепенно се отчуждаваше — защото разбираше, когато не беше желан, — или жените го изоставяха, било заради мухи, заради друг мъж или просто заради живот без него, който, колкото и самотен да беше, все пак бе за предпочитане пред още един час, прекаран в негово присъствие.

Той ги отегчаваше до степен да го намразват и знаеше това. Въпреки че никога не беше обещавал вълнуващ живот на някоя жена при запознаване, Треслъв създаваше впечатление на изтънчен и очарователен, на различен от другите мъже, на интересен и задълбочен — като програмен продуцент, организатор на фестивали и дори когато караше фургон с мляко или продаваше обувки, той запазваше артистичния си темперамент — и съчетанието от всичко това караше жените да си мислят, че получават гарантирано приключение — на ума, в най-лошия случай. Сетне, в своето разочарование, те възприемаха неговата отдаденост като един вид капан; говореха за клетки за птици и къщички за кукли, за това, че се чувстват като в затвор, наричаха го колекционер и сантиментален психопат — какъвто може и да беше, но това трябваше да определи той, а не те — удушвач на мечти, убиец на надежди, кръвопиец.

Като мъж, който обичаше жените до смърт, Треслъв не разбираше как едновременно може да е и удушвач на мечтите им. Преди да напусне БиБиСи, бе поискал от една от своите водещи — жена, която носеше червена барета и мрежести чорапи, подобно на френска шпионка от някоя пантомима — да се омъжи за него. Някъде в ъгълчето на душата си гледаше на това като на услуга. Кой друг иначе щеше да поиска ръката на Джоселин? Но освен това беше и влюбен в нея. Жените, които въпреки всичките си старания никога не успяваха да бъдат елегантни, винаги трогваха Джулиан Треслъв. Което означаваше, че бе трогнат от повечето жени, които работеха около него в БиБиСи. Под техните болезнено трескави усилия да се обличат авангардно или предизвикателно извън модата, той съзираше развлечената мърлявост на стари моми, водеща към едно безкрайно увяхване и след това към студен и самотен гроб. Затова, изцяло от добро сърце, той каза: „Ще се омъжиш ли за мен?“

Двамата ядяха късна, късна вечеря в индийски ресторант след един късен, късен запис. В заведението нямаше други хора, готвачът вече си беше отишъл, а келнерът се въртеше неспокойно.

Може би късният час и обстановката придадоха на предложението му привкус на отчаяност — отчаяност и за двамата — която той нямаше предвид. Може би не биваше да го оставя да прозвучи толкова като услуга.

— Да се омъжа за теб, стар вампир такъв! — отвърна Джоселин, като се изсмя под френската си барета и сви в гримаса начервените си в тон с нея устни. — Та аз ще умра в постелята ти.

— Иначе ще си умреш извън нея — каза Треслъв, засегнат и разярен от грубостта на отказа. Но действително го мислеше. На какво по-добро предложение можеше да се надява Джоселин?

— Ето, виждаш ли? — изсумтя тя, сочейки тази веществена проява на същинската природа на Треслъв. — Това е вампирщината, за която ти говоря.

След това, докато седяха в късния автобус, тя го потупа по ръката и му каза, че не е искала да бъде нелюбезна. Просто не го възприемала по този начин, това било всичко.

— По кой начин? — попита Треслъв.

— Като нещо повече от приятел.

— Ами намери си друг приятел тогава — й отвърна той. Което — да, да, той знаеше — само доказваше за сетен път мнението й за него.

Така че какъв смисъл имаше да очаква съчувствие от синовете си, след като и двамата бяха отрасли край жени, които биха казали за него съвсем същото, както и Джоселин?

А колкото до въпроса за Джу и Джудит, той по-скоро би умрял, отколкото да го повдигне пред тях.

Те бяха прехвърлили двайсетте и също не бяха от онези, които се женят. Ще рече не бяха от тях по темперамент, независимо от възрастта си. Родолфо или Ралф за приятелите си, имаше заведение за бързи закуски в центъра, което въртеше приблизително в духа, в който баща му бе карал фургон за мляко и сменял викториански прозорци и, както предполагаше Треслъв, поради подобна неудовлетвореност от реализацията си, макар и с добавката на въпроси около своята сексуалност. Синът му носеше конска опашка и препасваше престилка, докато приготвяше сандвичите. Това не се дискутираше. Какво можеше да му каже Треслъв — „Придържай се към жените, сине, и ще си живееш добре като мен“? Прав му път, мислеше той. Но го разбираше толкова малко, че със същия успех можеше да си говори с марсианец. Алфредо — Алф за приятелите си, които впрочем се брояха на пръсти, свиреше на пиано по луксозните хотели в Ийстбърн, Торки и Бат. Музиката бе прескочила едно поколение. Онова, което баща му бе забранявал, Треслъв, макар и от разстояние, поощряваше. Но музикалността на Алфредо не му носеше особена радост. Момчето — вече мъж — свиреше самовглъбено, за ничие удоволствие освен за своето собствено. Това го правеше да подхожда идеално за създаване на музикален фон по време на следобедни чайове или вечери в големи зали, където бездруго никой не искаше да слуша музика освен някое и друго „Честит рожден ден“, а в местата, където знаеха колко саркастично го изпълнява, дори не и за това.

Отново проблеми със сексуалността? Треслъв не мислеше. От семето му се бе появил мъж, който можеше с жени, а можеше и без тях, това беше всичко. Още един марсианец.

Впрочем, между Треслъв и синовете му нямаше случаи, в които да ги е наставлявал в живота. В това да има деца, които не е възпитавал, съществуваха известни предимства. Преди всичко, не бе нужно да укорява себе си за онова, което бе излязло от тях. И не беше първият, при когото тичаха, когато имаха проблеми. Но понякога му липсваше близостта, която си представяше, че свързва истинските бащи със синовете им.

Финклер например имаше двама сина и една дъщеря, всичките в една или друга фаза на университетските си траектории, вървящи по стъпките на баща си, и Треслъв предполагаше, че при смъртта на Тайлър Финклер те се бяха прегърнали и подкрепили един друг. Нищо чудно Финклер да бе успял да поплаче заедно с момчетата си, може би дори на рамото им. Собственият баща на Треслъв бе плакал на рамото му само веднъж и случката се бе врязала в неговото съзнание, не с умиление, не, в никакъв случай — толкова парещи бяха сълзите на баща му и толкова отчаяно бе сграбчил главата му, заравяйки пръсти в косата му, толкова безутешна бе неговата скръб и толкова всеобхватна мъката му, че Треслъв мислеше, че мозъкът му ще избухне.

Той не пожелаваше такова ужасно изживяване на своите синове. След него Треслъв и баща му вече нямаше накъде да отидат. Те бяха като споени от този миг нататък и трябваше или да продължат през остатъка от живота си така, вкопчени един в друг като двама потъващи в разтопената мъка удавници, или да извърнат погледи и да се опитат никога повече да не споделят моменти на близост. Без да го обсъждат помежду си, те избраха втория вариант.

Но между това да ридаеш като рухнало божество на раменете на децата си и небрежно да се ръкуваш с тях като с непознати трябваше да има и междинна територия, мислеше си Треслъв. Той не я беше открил. Родолфо и Алфредо бяха негови синове, понякога те дори се сещаха да се обърнат към него с „татко“, но всеки намек за близост хвърляше в ужас и тримата. Върху подобни неща лежеше някакво табу като върху кръвосмешение. И все пак, това бе обяснимо и може би закономерно. Не можеш да очакваш, при положение че не си отгледал децата си, да ти предоставят рамо, върху което да плачеш.

Също така не беше сигурен, че има желание да им доверява един момент на слабост и срам, да не говорим за налудничавите хипотези и суеверия. Възможно ли бе да изпитват възхищение към него — към своя далечен, красив баща, който можеше да мине за Брад Пит и дори получаваше пари за това? Той не знаеше. Но не бе готов да рискува дори минималния шанс това да е така, като им разкаже как е бил напердашен от една жена на пъпа на града, при това на практика посред бял ден. Нямаше много опит със семейния живот, но предполагаше, че един син не иска да чува такива неща за баща си.

Хубавото беше, че дори в най-добрите моменти рядко се чуваше с тях, така че сега нямаше да отдадат особено значение на мълчанието му. Каквато и да бе тяхната представа за семейния живот, те знаеха, че бащата е човек, с когото рядко се чуваш.

Наместо това, след като си даде време, за да пообмисли добре — Треслъв не прибързваше в каквото и да било освен в предложенията за женитба — той реши да покани Финклер да пийнат следобеден чай навън, една традиция, водеща началото си още от ученическите им години. Кифлички и конфитюр на Хавърсток Хил[1]. Финклер му беше длъжник, след като не се появи последния път, когато си бяха уговорили среща. Зает мъж беше този Финклер. Големият Сам. А той на свой ред дължеше на Финклер предупреждение, ако някой действително беше по петите му, колкото и абсурдно да прозвуча, когато изрепетира как ще му го каже.

Освен това Финклер беше финклер, а проблемът на Треслъв имаше финклерски привкус.

[1] Район в централната част на Лондон, богат на ресторанти и заведения. — Б.пр. ↑

6

— Възможно е някой да иска да ти навреди — каза той, докато наливаше чая, решавайки да мине направо на темата.

По някаква причина, когато бяха двамата с Финклер, винаги на него се падаше да налива. За повече от трийсет години съвместно пиене на чай не можеше да си спомни нито един случай, когато Финклер да е налял чашите, или пък да е платил сметката.

Той не му го казваше. Нямаше как. Не и без да бъде обвинен, че го поставя в стереотип.

Бяха във „Фортнъм и Мейсън“[1], където Треслъв обичаше да ходи заради традиционните препечени сандвичи със сирене и сосове, които сервираха там, а Финклер — защото можеше да разчита, че ще го видят и познаят.

— Да ми навреди? Имаш предвид чрез критика? В това няма нищо ново. Открай време се мъчат да го направят.

Това беше любимата фантазия на Финклер — че някой се стреми да го съсипе чрез критика. Всъщност никой нямаше подобни стремежи освен Треслъв, който обаче не се броеше и може би нападателката, която вместо него бе попаднала на Треслъв. Макар че нейните мотиви положително не бяха от артистично или философско естество.

— Нямам предвид да ти навреди по този начин — каза Треслъв.

— А по какъв начин имаш предвид?

— По истинския. — Той насочи въображаем пистолет към рижавото слепоочие на Финклер. — Сещаш се…

— Искаш да кажеш, да ме убие!

— Не, не чак да те убие. Но да те поотупа малко. Да ти открадне портфейла и часовника. И само казвам, че има такава възможност.

— Е, добре, след като смяташ, че има само възможност. Всичко е възможно, за Бога. Кое те кара да предполагаш точно за това?

Треслъв му разказа случилото се. Без унизителните подробности. Само сухите факти. Разходка в тъмното. Разсеяност. Прас! Физиономията във витрината на „Гивие“. Портфейлът, часовникът и кредитните карти заминават. Всичко свършва, преди да успееш да кажеш…

— За Бога!

— Именно.

— И?

— Какво и?

— Къде тук се появявам аз?

Това его, това его, помисли си Треслъв.

— И си мисля, че е възможно тя да ме е проследила от дома на Либор.

— Чакай малко. Тя? Кое те кара да мислиш, че е била жена?

— Мисля, че мога да различа мъж от жена.

— В тъмното? С нос, сплескан във витрината?

— Сам, човек разбира, когато е нападнат от жена.

— Така ли? Колко пъти досега си бил нападан от жена?

— Нито един, но не е там въпросът. Когато ти се случва, го разбираш.

— Да не си я опипал?

— Не, разбира се. Нямаше закога да я опипвам.

— Но иначе щеше, така ли?

— Да си призная, не ми мина през ума. Бях прекалено шокиран за такива мераци.

— И тя ли не те опипа?

— Сам, тя ме ограби. Изпразни ми джобовете.

— Беше ли въоръжена?

— Не мисля.

— Не мислиш или не мислеше?

— Каква е разликата?

— Може сега да си на мнение, че не е била въоръжена, но тогава да си мислел, че е.

— Не мисля, че тогава съм мислил, че е. Но може и да съм.

— Оставил си се на една невъоръжена жена да те обере?

— Нямах друг избор. Бях уплашен.

— От една жена?

— От тъмнината. От внезапността…

— От една жена.

— Добре, от една жена. Но отначало не знаех, че е жена.

— Тя каза ли нещо?

Сервитьорката, която донесе на Финклер още гореща вода, прекъсна отговора на Треслъв. Финклер винаги искаше още гореща вода, независимо колко гореща вода беше вече донесена. По този начин явно упражняваше властта си, помисли си Треслъв. Без съмнение Ницше също е поръчвал повече гореща вода, отколкото му е била необходима.

— Много сте мила — каза Финклер на сервитьорката, като вдигна с усмивка поглед към нея.

Дали искаше тя да го обича, или да се бои от него, зачуди се Треслъв. Ленивата деспотичност на Финклер винаги го бе впечатлявала. Самият той не бе искал от жените нищо друго, освен да го обичат. Което може би беше и грешката му.

— Така, да видим дали съм те разбрал правилно — каза Финклер, като изчака Треслъв да долее гореща вода в чайника. — Тази жена, тази невъоръжена жена те напада и ти смяташ, че е мислела, че напада мен, защото е възможно да те е проследила от дома на Либор, който, между другото, напоследък не ми изглежда никак добре.

— На мен пък ми се стори, че изглежда чудесно за възрастта си. Онзи ден, когато и ти трябваше да дойдеш, хапнахме заедно сандвичи и тогава също ми изглеждаше чудесно. Ти ме притесняваш повече. Излизаш ли въобще навън?

— Аз го видях с очите си и не ми се стори добре. И що за концепция е това „навън“? Каква е ползата от навън? Не е ли точно навън мястото, където разни жени чакат, за да ме ограбят?

— Не може да живееш само в главата си.

— Виж ти кой ми го казва. Аз не живея в главата си. Играя покер по интернет. Това е много далече от главата ми.

— Предполагам, че и печелиш.

— Разбира се. Миналата седмица съм спечелил три хиляди паунда.

— Майко мила.

— Да, майко. Затова няма какво да се притесняваш за мен. Но Либор не спира да си чопли раните. Така се е вкопчил в Малки, че накрая тя ще го отнесе със себе си.

— Той това иска.

— Знам, че го намираш за трогателно, но мен ако питаш, е болезнено. Трябва да махне това пиано.

— И да играе покер по интернет?

— Защо не? Една хубава печалба ще го ободри.

— Ами една голяма загуба? Никой не печели вечно, това май го беше казал някой, за когото си писал в книгите си. Нямаше ли един знаменит философски облог? Хюм, нали?

Финклер го изгледа продължително. Не си въобразявай, сякаш казваше той. Не си гради предположения върху моята привидна липса на скръб. Това, че не съм поел по пътя на Либор и не превръщам живота си в параклис, още не означава, че съм коравосърдечен. Нямаш представа как се чувствам.

А може би само така се бе сторило на Треслъв.

— Подозирам, че имаш предвид Паскал — отвърна накрая Финклер. — Само че той е казал обратното. Казал е, че ако винаги залагаш така, сякаш Господ съществува, дори той да не съществува, няма нищо да загубиш. Докато ако залагаш срещу него, а се окаже, че съществува…

— Си до шията в лайната.

— Ще ми се аз да го бях казал.

— Още можеш да го кажеш, Финклер.

Финклер се усмихна по посока на заведението.

— Както и да е — каза той — значи излизаш ти от входа на Либор, свеж като маргаритка, и онази грабителка, вземайки те за мен, те проследява на няколкостотин метра разстояние, където е по-светло, в което няма никакъв смисъл, и там те опердашва. И кое точно в инцидента я свързва с мен? Или мен с теб? Ние не си приличаме особено, Джулиан. Аз съм два пъти по-едър от теб, ти имаш два пъти повече коса…

— Три пъти повече коса.

— Аз съм с кола, ти си пеша… кое би я накарало да направи подобна грешка?

— Знам ли… това, че преди не е виждала нито един от нас?

— После те приближава, мисли си, тоя изглежда, сякаш има дебел портфейл, и станало каквото станало. Все още не разбирам откъде-накъде аз ще съм бил нейната цел?

— Може би е знаела, че си спечелил три хиляди на покер. Или ти е била почитателка. Или е фен на Паскал. Знаеш какви са феновете.

— Или пък не е. — Финклер поръча още гореща вода.

— Виж — рече Треслъв, като се помести на стола си, сякаш не искаше цялото заведение да го чуе — въпросът е в онова, което тя каза.

— Какво е казала?

— Или поне което ми се стори, че каза.

Финклер разтвори ръце по финклерски. Безкрайното търпение започваше да се изчерпва, говореше жестът. В този си вид той напомни на Треслъв за Господ. Господ, отчаял се от Своите чада от върха на планината. Изпълни го завист. Към онова, което Господ бе дал на финклерите като знак на своя завет към тях — способността да вдигат рамене като Него. Нещо, от което Треслъв, като не-финклер, беше лишен.

— Каквото е казала или каквото ти се е сторило, че е казала, изплюй най-сетне камъчето, Джулиан.

И той го изплю.

— Ти си евреин. Каза, Ти си евреин.

— Измисляш си.

— Защо ще си измислям?

— Защото си злобен, извратен тип. Знам ли защо ще си измисляш. Защото си чул собствените си мисли. Допреди малко си бил с мен и Либор. Сигурно си си казвал Ах вие, евреи. Вие, шибани евреи. Думите са ти били на езика и затова си ги приписал на нея.

— Тя не каза Ах вие, шибани евреи, а Ти си евреин.

— Ти си евреин?

Сега като го чуваше от устните на другиго, Треслъв не беше напълно сигурен, че е сигурен.

— Така мисля.

— Така мислиш? Ами ако е казала нещо друго, което да е звучало като Ти си евреин?

— Вече разсъждавах върху това. Може да е казала Ти си Джулс, но откъде ще знае името ми?

— Било е върху кредитните карти, които ти е откраднала — добро утро!

— Не ми викай добро утро. Знаеш, че мразя да го правиш.

Финклер го потупа по ръката.

— Било е върху кредитните карти, които ти е откраднала — без добро утро.

— На картите са написани инициалите ми. Дж. Дж. Треслъв. Няма и помен от Джулиан, а още по-малко от Джулс. Няма защо да го увъртаме, Сам, тя ме нарече евреин.

— И смяташ, че единственият евреин в Лондон, с когото е могла да те сбърка, съм аз?

— Допреди малко сме били заедно.

— Съвпадение. Жената вероятно е хроничен антисемит. Без съмнение нарича евреин всеки, когото обира. При вас не-евреите, това е нарицателен термин за всички, които не харесвате особено. В училище дори наричаха чифути онези, които вземаха неща, които не им принадлежат. Сигурно и ти си го правил. Това е за вас образът на евреина — крадец или скръндза. Може просто да си го е връщала. На̀ ти, евреино — дали не ти е казала така? В смисъл на „сега ти го върнах“.

— Каза, Ти си евреин.

— Значи се е объркала. Било е тъмно.

— Беше светло.

— Нали каза, че било тъмно.

— Предавах духа на обстановката.

— Подвеждащо.

— Поетично. Беше тъмно в смисъл на късния час, а светло в смисъл на осветено от уличните лампи.

— Достатъчно светло, за да е очевидно, че не си евреин?

— Толкова светло, колкото и тук. Приличам ли ти на евреин?

Финклер се изсмя високо, както по телевизията. Треслъв знаеше със сигурност, че в действителност той никога не се смее — това беше едно от оплакванията на Тайлър, докато беше жива и омъжена за човек, който нямаше капчица смях в себе си — но когато искаше да покаже сърдечност от екрана, го правеше с цяло гърло. Треслъв се удивляваше как дори един от неговите стотици хиляди зрители можеше да се хване на това.

— Нека попитаме присъстващите — каза Финклер. И за един кошмарен миг Треслъв допусна, че наистина ще го направи. Да си вдигнат ръцете онези, които мислят, че този мъж е или че може да бъде взет за евреин. Това щеше да е един начин който да накара всички, които още не бяха разбрали, че Финклер е тук, да го забележат.

Треслъв се изчерви и сведе глава, като докато го правеше си помисли, че именно това е, което слага върху него печата на не-еврейщината. Кой беше виждал някога срамежлив евреин?

— Е, това е историята — каза той, когато най-сетне събра смелост да вдигне очи. — Ти ми кажи. Какво би ме посъветвал Витгенщайн[2]?

— Да си извадиш главата от задника. Както и от моя и от този на Либор. Разбирам, ограбили са те. Неприятно е. При това вече си бил в състояние на повишена емоционалност. Вероятно не е здравословно тримата да се събираме по този начин. Във всеки случай не и за теб. Ние имаме причина. В траур сме. А ти не си. А и да си, не би трябвало. По дяволите, това е болезнено, Джулиан. Не можеш да си на наше място. Не би трябвало и да искаш да бъдеш.

— Аз не искам.

— Някъде в себе си искаш. Не ми се ще да бъда жесток, но винаги е имало някаква частица от нас, която си искал.

— От вас? Откога ти и Либор станахте нас?

— Това е нетактичен въпрос. Много добре знаеш откога. Но сега вече това не ти е достатъчно. Искаш и още една частица. Искаш да си евреин.

Треслъв едва не се задави с чая си.

— Кой е казал, че искам да съм евреин?

— Ти го каза. За какво иначе е всичко това? Виж, ти не си единственият. Много хора искат да са евреи.

— Е, ти не искаш.

— Не започвай с това. Звучиш като Либор.

— Сам… Самюъл… Отвори си добре ушите. Аз. Не. Искам. Да. Бъда. Евреин. Ясно? Нямам нищо против тях, но ми харесва да съм това, което съм.

— Помниш ли, като ми казваше колко ти се иска моят баща да е твой баща?

— Тогава бях на четиринайсет. И ми харесваше фактът, че ме караше да го удрям в корема, докато моя баща ме беше страх дори да го докосна по рамото. Но това нямаше нищо общо с някакво желание да съм евреин.

— Какво си тогава?

— Моля?

— Каза, че ти харесва да си това, което си. Затова питам какво си.

— Какво съм ли? — Треслъв погледна към тавана. Това звучеше като въпрос-уловка.

— Именно. Ти не знаеш какво си и затова искаш да си евреин. Докато се усетиш, ще започнеш да носиш масури и ще ми кажеш, че си се записал като доброволец да пилотираш израелски самолети срещу Хамас. Повтарям ти, Джулиан, това е нездравословно. Почини си. Излез от града. „Навън“, както казваш ти. Намери си мацка. Заведи я на курорт. Забрави за другото. Купи си нов портфейл и си живей живота. Гарантирам ти, че онзи, който ти е задигнал стария, не е бил жена, колкото и да ти се иска да е така. А още по-сигурно е, че не те е объркал с мен, нито те е нарекъл евреин.

Треслъв остана като сразен пред лицето на толкова много философска увереност.

[1] Универсален магазин, известен с висококачествените си стоки, както и с чая, който се продава и сервира там. — Б.пр. ↑

[2] Австрийски философ (1889–1951) с голям принос за основите на логиката и философията на езика. — Б.пр. ↑

Трета глава

1

— Здрасти, Брад.

Думите идваха от жена с квадратна челюст и водопад от руси къдри, облечена във фина рокля от епохата на Регентството, която по впечатляващ начин подчертаваше гърдите й. Това беше третият път, когато вземаха Треслъв — през първата вечер от завръщането му на работа като двойник — за Брад Пит. Всъщност той беше нает да изглежда като Колин Фърт в ролята на г-н Дарси[1]. Пищното празненство се провеждаше в огромен апартамент в Ковънт Гардън и беше по случай петдесетия рожден ден на заможна дама, която действително се наричаше Джейн Остин, така че кого другиго би могъл да имитира? Всички носеха маскарадни облекла. Треслъв, в прилепнали бричове, героична бяла риза и копринена кърпа на шията, си даваше мъжествено намусен вид. Как можеха да го вземат за Брад Пит, нямаше понятие. Освен ако Брад Пит не играеше в някоя продукция на „Гордост и предразсъдъци“, която той беше пропуснал.

Но от друга страна, всички бяха пийнали и позамаяни. А жената, която го заговори, освен че беше пийнала и позамаяна, беше също и американка. Още преди тя да отвори уста, Треслъв отгатна това по вида й.

Тя изглеждаше прекалено удивена от живота, за да бъде англичанка. Къдрите й бяха прекалено къдрави. Устните й бяха прекалено големи. Зъбите й бяха прекалено бели и равни, като един голям извит зъб с равни разделителни линийки. А гърдите й имаха в себе си прекалено много повдигнатост и устрем, за да бъдат английски. Ако героините на Джейн Остин имаха гърди като тези, положително нямаше да се притесняват, че ще останат без съпруг.

— Опитайте пак — каза Треслъв, леко изчервен от встъплението. Тя не беше неговият тип жена. Беше твърде очевидно, че ще го надживее, за да бъде негов тип, но прямотата й му се стори възбуждаща. А и той също беше позамаян.

— Дъстин Хофман — каза тя, оглеждайки лицето му. — Не, май сте твърде млад за Дъстин Хофман. Адам Сандлър? Не, твърде сте стар. А, сетих се, Били Кристъл.

Той не я попита какво според нея ще търси Били Кристъл на парти на Джейн Остин.

После отидоха в нейния хотел в Хеймаркет. По нейно предложение. В таксито тя се държа похотливо, като плъзгаше ръка нагоре под героичната му риза и надолу в стегнатите бричове на г-н Дарси. Странно колко развратни можеха да бъдат американците, помисли си Треслъв, като за народ с такава пуританска душевност. Целомъдрени и покварени едновременно.

Но не беше в позиция да съди.

Заливаха го благодарност и чувство на облекчение. Той още беше в играта; още беше играч. Всъщност никога не се беше имал за играч, но си знаеше какво има предвид.

Пъхна езика си зад ослепителната аркада от зъби, мъчейки се безуспешно да ги разграничи един от друг. Същия проблем имаше и с гърдите й. Те не се деляха. Съставляваха гръд, в единствено число.

Тя бе толкова перфектна, че имаше нужда от само по едно от всичко.

Беше телевизионна продуцентка, отседнала в Лондон за няколко дни за обсъждане на съвместна продукция с Канал 4. За негово успокоение, не беше с БиБиСи. Не беше сигурен дали ще може да спи с жена, имаща нещо общо с БиБиСи.

Не и ако от него се очакваше да удържа що-годе прилична ерекция за достатъчен период от време.

В случая обаче не успя да удържи прилична ерекция за достатъчен период от време, защото тя подскачаше нагоре-надолу върху него във вихър от къдрици и щръкнали зърна, от което той се смути и свърши преждевременно.

— Уау! — рече тя.

— От роклята е — каза й той. — Не трябваше да те карам да оставаш в нея. Прекадено много възбуждащи асоциации създава.

— Като например?

— Като например „Абатството Нортангър“ и „Мансфийлд Парк“[2]

— Мога да я съблека.

— Не. Остави я и ми дай двайсет минути.

Говориха за любимите си герои на Джейн Остин. Кимбърли — естествено, тя се казваше Кимбърли — харесваше Ема[3]. Всъщност това беше и героинята, като която се бе облякла. Ема Удхаус, красива, умна, богата.

— И с циците навън — засмя се тя, докато си ги прибираше. Или по-скоро, помисли си Треслъв, докато я прибираше.

Докато й я изваждаше обратно, той й каза, че намира някои от героините на Джейн Остин твърде емоционални за своя вкус — не Ема, разбира се, че не Ема — и че предпочита Ан Елиът[4], не, всъщност е влюбен, направо е влюбен в Ан Елиът. Защо? Не е сигурен, но мисли, че има нещо общо с темата за изтичащото й време да бъде щастлива.

— Нещо като почерпка в бар „Последен шанс“, каза Кимбърли, показвайки, че разбира културните нюанси на Англия от края на 18 век.

— Да, да, нещо такова. Харесва ми мотивът за повяхващата й красота. Повяхваща още докато четеш.

— Значи си падаш по повяхваща красота!

— Не, Бога ми, не, не и по правило. Имам предвид, не и в реалния живот.

— Надявам се да е така.

— Естествено.

— Облекчена съм да го чуя.

— Това е то художествената измислица — каза той, като смучеше целенасочено зърното й. — Джейн Остин махва с вълшебната си пръчица и магьосва краят да е щастлив в единадесетия час, докато в живота завършекът щеше да е трагичен.

Тя кимна, без да го слуша.

— А сега е време да видим твоята вълшебна пръчица — каза, поглеждайки часовника си. Беше му отпуснала точно двайсет минути. Явно авансите й минаваха толкова, колкото и трагедиите.

— Уау! — каза тя отново пет минути по-късно.

Това беше най-чудесната нощ на секс в живота на Треслъв. За негова изненада, защото рядко се справяше чудесно. Когато си тръгна от стаята й на сутринта, тя му подаде визитката си — в случай че някога се озове в Лос Анджелис, но да има грижата да я предупреди по-отрано, защото съпругът й няма да е във възторг да открие на прага си Били Кристъл по бричове от епохата на Регентството. На сбогуване го плясна по задника.

Треслъв се почувства като проститутка.

Откъде се взе тази възбуда? Вече в нормалните си дрехи, Треслъв се отби за едно кафе на Пикадили, за да обмисли на спокойствие. Подскачането никога не беше вършило работа при него. Подскачането, ако изобщо правеше нещо, само разваляше работата. Тогава кое я беше свършило миналата нощ? Безспорно, роклята имаше нещо общо — Ан Елиът го беше обкрачила и мяташе глава настрани като шведска порнозвезда. Но само роклята не можеше да обясни въодушевеното му усърдие, нито повторенията на всеки двайсет минути, не през цялата нощ, но все пак повече пъти, отколкото бе прилично да се хвали. Оставаше само нападението. Макар да не би се заклел в съдебна зала, той имаше чувството, че докато Кимбърли се надигаше, спускаше и уау!-каше отгоре му, той наполовина си мислеше за жената, която го бе ограбила. Струваше му се, че двете имаха сходно телосложение. Дали си мислеше за нея, или я виждаше? Не можеше да се закълне и за това.

Но имаше един проблем. По време на обира той положително не бе стимулиран сексуално. А и защо да бъде? Той не беше такъв човек. Строшеният нос просто адски болеше и толкоз. И през последвалите дни и дума не можеше да става да му е навявал подобни желания. Дори сега, когато седеше и мислеше за това, не изпитваше нищо. Кое го възбуждаше тогава? Споменът за предната нощ — естествено. Това бе нощ, за която можеше само да се радва и гордее. Тя не само бе прекъснала един период на дълга суша, тя беше еднократна изява, която можеше да се конкурира с най-добрите такива, а Треслъв по природа не беше мъж на еднократните изяви. Но имаше и още нещо, съзнание за някакво еротично вълнение, което не спираше да го гложди.

И тогава му просветна. Били Кристъл. Отначало Кимбърли го бе взела за Брад Пит, но вглеждайки се по-добре в лицето му, бе видяла някой друг. Дъстин Хофман… Адам Сандлър… Били Кристъл. Тук той я беше спрял, но ако бе продължила списъка си, съдейки по посоката, в която бе тръгнала, сигурно щеше да включи Дейвид Шуимър, Джери Сайнфелд, Джери Спрингър, Бен Стилър, Дейвид Духовни, Кевин Клайн, Джеф Голдблум, Уди Алън, Шибания Граучо Маркс… трябваше ли да продължава нататък?

Финклери.

Шибани финклери, всичките до един.

Беше чел някъде, че всеки холивудски актьор е финклер по рождение, независимо дали е запазил финклерското си име, или не. А Кимбърли — за Бога, Кимбърли; какво ли беше истинското й име, Естер? — го беше объркала с всички тях.

Под объркала той нямаше предвид — не би могъл да има предвид; тя не би могла да има предвид — объркала като външност. Дори за размазания поглед на Кимбърли той не би могъл физически да наподобява Джери Сайнфелд или Джеф Голдблум. Размерът беше различен. Температурата беше различна. Скоростта беше различна. В такъв случай, сходството с тези хора, което носеше, трябва да е било от друг порядък. Сходство по дух и същност. Духовно е бил като тях. Същностно е бил като тях.

Не можеше да каже дали това, че го е взела за финклер по същност, бе разпалило желанието у Кимбърли — нямаше причина да е така, след като там, откъдето идваше, всички бяха финклери — но дали не бе разпалило неговото?

Две такива погрешни разпознавания в рамките на две седмици. Мнението на самия Финклер нямаше значение. Финклер беше ревнив към своята финклерщина.

— Това не е клуб, в който можеш да влезеш току-така — бе обяснил на Треслъв в дните, когато държеше да го наричат Самюъл.

— Не съм имал намерение да влизам — беше казал тогава Треслъв.

— Не — бе отвърнал Финклер, вече загубвайки интерес. — Някога да съм казвал, че имаш?

Така че Финклер не можеше да се нарече безпристрастна страна.

Докато, от друга страна, две жени без стари трески за дялане — две седмици, две жени, две еднакви погрешни разпознавания!

Треслъв захапа кокалчетата на пръстите си, поръча още кафе и остави живота си — или по-скоро лъжливия си живот? — да тече пред очите му.

[1] Персонаж от сериала на БиБиСи „Гордост и предразсъдъци“ по едноименното произведение на Джейн Остин. — Б.пр. ↑

[2] Романи от Джейн Остин. — Б.пр. ↑

[3] Героиня от едноименен роман на Джейн Остин. — Б.пр. ↑

[4] Главната героиня от романа на Джейн Остин „Доводите на разума“. — Б.пр. ↑

2

Финклер си го беше изпросил.

Това беше мнението на Тайлър Финклер по онова време, а също и на Джулиан. Сам си го заслужаваше.

Тайлър Финклер имаше повече основание да го каже. Съпругът й чукаше други жени. Или ако не чукаше други жени, със същия успех би могъл и да чука други жени, съдейки по количеството внимание, което й отделяше.

Основанието на Треслъв бе просто че Финклер си го заслужава, защото е финклер. Но също така смяташе, че жена, красива колкото Тайлър, не бива да страда.

Тайлър Финклер. Покойната Тайлър Финклер. Припомняйки си я над втората чаша кафе, Треслъв въздъхна дълбоко.

— Работата на Сам изчерпва всичките му сили — й беше казал той. — Той е амбициозен мъж. Навремето беше амбициозно момче.

— Съпругът ми е бил момче!

Треслъв се усмихна слабо. Всъщност Финклер не бе Бог знае какво момче, но някак не му се струваше редно да го казва на сърдитата му жена.

Двамата лежаха в леглото на Треслъв в предградието, което той държеше да нарича Хемпстед. Не биваше да лежат в леглото на Треслъв в което и да е предградие. И двамата знаеха това. Но Финклер си го беше изпросил.

Отначало Тайлър бе позвънила на Треслъв, за да попита дали може да дойде да гледа на неговия телевизор първото предаване от новия сериал на съпруга си.

— Разбира се — бе казал той — но няма ли да го гледаш със Сам?

— Самюъл ще го гледа със своя екип, известен още като любовницата му.

Тайлър беше единственият човек, който продължаваше да нарича Сам Самюъл. Това й даваше власт над него, властта на някой, което е познавал една важна личност още отпреди тя да е станала важна. Понякога отиваше още по-далеч и му казваше Шмуели, за да му напомни за неговите корени, когато изглеждаше, че има опасност да ги е забравил.

— О — каза Треслъв.

— И най-лошото е, че тя дори не е шибаната директорка, а е само помощник-продуцент.

— А — каза Треслъв, като се запита дали Тайлър щеше да гледа предаването със Сам, ако Сам, както му беше редът, чукаше директорката. При финклерите — били те мъже или жени — човек никога не знаеше какво да мисли, когато нещата опираха до унижение и престиж. Не-финклерите съдеха всички изневери еднакво, но по негов опит финклерите бяха склонни да проявяват разбиране, ако третата страна се случеше да е важен човек. Принц Филип, Бил Клинтън, папата дори. Надяваше се да не ги поставя в стереотип, като си мисли така.

— Ще вземеш ли и децата? — попита я Треслъв.

— Децата? Децата са на училище. Скоро ще влизат в университет. Поне си давай вид, че се интересуваш, Джулиан.

— Мен ме няма много по децата — поясни той. — Дори гледам да не си правя мои.

— Е, не се притеснявай, няма да правим деца. Тялото ми вече е неспособно на това.

Това беше първият намек, по който Треслъв долови, че с жената на приятеля си няма да гледат много телевизия тази вечер. „Виж я ти нея“, каза си, докато се къпеше под душа, сякаш му предстоеше да бъде жертва на онова, което щеше да се случи, а не активен участник в него. Но нямаше и минимален шанс да успее да устои на Тайлър, независимо от факта, че тя го използваше единствено за да си върне на мъжа си.

Въпреки че тя не бе от типа жени, по които обичайно си падаше, той си бе паднал по нея още първия път, когато Сам я представи като своя съпруга. Не бе виждал приятеля си от доста време и не знаеше, че има по-сериозна връзка, да не говорим, че му предстои женитба. Но това беше нормално за Финклер. Да повдигне покривалото на своя живот само колкото Треслъв да надзърне през пролуката, за да се почувства заинтригуван и изолиран, сред което да го спусне отново.

Новобрачната г-жа Финклер не беше красива в истинския смисъл на думата, но видът й не губеше от това — тъмна и ъгловата, тя имаше черти, на които невнимателният наблюдател можеше да се пореже, както и безжалостни саркастични очи. Макар по костите й да нямаше много месо, тя някак успяваше да внуши пищност на формите си. Всеки път когато Треслъв я срещнеше, тя бе облечена като за дипломатически банкет, където щеше да яде малко, да разговаря уверено, да танцува грациозно с когото трябва и да събира възхитени погледи от целия салон. Тя беше типът жена, от която се нуждае преуспелият мъж. Обиграна, светска, хладно елегантна — стига мъжът да не я забравяше в своя успех. Думата влажна идваше на ума на Треслъв, когато си помислеше за Тайлър Финклер. Което беше учудващо, имайки предвид колко суха изглеждаше на повърхността. Но Треслъв си представяше каква е тя под тази повърхност, когато човек проникнеше в нейната тъмна женска тайнственост. Тя беше мястото, където той никога не беше стъпвал и вероятно не биваше и да помисля да стъпва. Тя беше вечната финклерска жена. Ето защо не съществуваше и най-малка възможност да й откаже, когато тя му предложи. Той трябваше да открие какво е усещането да проникне във влажната, тъмна, женска тайнственост на една финклерка.

Те включиха телевизора, но не гледаха нито кадър от предаването на Сам.

— Той е такъв лъжец — каза тя, докато се измъкваше от роклята, която би подхождало да носи по случай посвещаването на мъжа й в рицарство. — Къде му е философията, когато не съм му приготвила вечерята навреме? Къде му е философията, когато трябва да си държи оная работа в гащите?

Треслъв не отвърна нищо. Чувстваше се странно да вижда лицето на приятеля си на екрана и в същото време да държи жена му в обятията си. Не че Тайлър действително беше в обятията му. На нея й харесваше да я любят от разстояние, сякаш всъщност нищо не се случваше. През повечето време лежеше, обърната с лице на другата страна, като работеше с ръка върху пениса на Треслъв зад гърба си, сякаш закопчаваше сложен сутиен или се бореше с капачката на буркан, като в същото време злословеше срещу мъжа си в неспирна тирада. Предпочиташе да го правят на светло и не намираше някакви чувствени достойнства в тишината. Едва когато влезе в нея — за кратко, тъй като тя му каза, че не й допада продължителният акт — Треслъв откри онази топла, тъмна финклерска влага, която бе предвкусвал. И тя надхвърли всичките му фантазии.

После лежеше по гръб, чувствайки как в очите му напират сълзи. Каза й, че я обича.

— Не ставай смешен — отвърна тя. — Ти дори не ме познаваш. Всъщност го правеше на Сам.

Той седна в леглото.

— Нищо подобно.

— За мен няма проблем. Щом ти харесва. Можем дори да го направим отново. А ако те възбужда да оправяш приятеля си, защо да си кривим душата, за мен няма проблем и за това.

Треслъв се опря на лакът, за да я погледне, но тя отново се извърна на другата страна. Той се пресегна да я погали по косата.

— Не прави това — каза му тя.

— Ти не разбираш — отвърна той, — че за мен това е за пръв път.

— За пръв път правиш секс? — Всъщност не звучеше изобщо учудена.

— За пръв път… — Сега, когато трябваше да го облече в думи, звучеше някак безвкусно. — За пръв път… сещаш се…

— За пръв път правиш мръсно на Самюъл? На твое място не бих се притеснявала. Той не би се поколебал да го стори на теб. Сигурно вече го е правил. Той го разглежда като свое droit de philosophe[1]. Като е мислител, си мисли, че има право да чука всеки, когото му скимне.

— Нямам предвид това. Искам да кажа, че ти си първата…

Той можеше да чуе как колебливостта му започва да я дразни. Леглото около нея изстина.

— Първата какво? Изплюй го най-сетне. Омъжена жена? Майка? Жена на водещ на телевизионно предаване? Жена без висше образование?

— Нямаш ли висше образование?

— Първата какво, Джулиан?

Той преглътна думата един-два пъти, но имаше нужда да се чуе как я изговаря. Светотатството на изричането й беше почти толкова сладко, колкото и самото действие.

— Еврейка — отрони накрая. Но и това не беше точно думата, която търсеше. — Еврейска жена — каза той полека, като се наслаждаваше на паренето на жаркото жжж върху устните си.

Тя се обърна към него, сякаш за първи път имаше нужда да го види как изглежда, а в погледа й танцуваше насмешка.

— Еврейска жена? Значи ти си мислиш, че аз действително съм еврейка?

— А не си ли?

— По-мил въпрос не можеше да ми зададеш. Но откъде ти хрумна, че точно аз съм сбъднатата ти мечта?

Треслъв не знаеше откъде да започне, нещата бяха толкова много.

— От всичко — беше единственото, което успя да каже. Спомни си как бе присъствал на бар мицва[2] на едно от момчетата на Финклер, но тъй като не беше сигурен на кое точно, предпочете да запази мълчание по въпроса.

— Е, значи това твое всичко е едно нищо — каза тя.

Треслъв бе горчиво разочарован. Тайлър да не е еврейка?

Каква тогава беше онази тъмна влажност, в която бе проникнал?

Тя нацупи долната си устна в подигравателно тъжна физиономия. (Ето, това не беше ли еврейско?)

— Наистина ли си мислиш — продължи Тайлър — че Самюъл би се оженил за еврейка?

— Не ми беше минавало през ума друго.

— Виждаш ли колко малко го познаваш. Неговата заветна цел е да покори останалия свят. Винаги е било така. Би трябвало да си го разбрал. Няма какво да прави с евреите. Той е роден евреин. Те не могат да го отхвърлят. Защо тогава да си губи времето с тях? Та той щеше да се ожени в църква, ако го бях помолила. Дори ми беше мъничко ядосан, че не го направих.

— А защо не го направи?

Тя се засмя. Сухо тракане в пергаментово гърло.

— Аз съм същата като него, ето защо. Всеки от нас е тръгнал да завоюва вселената на другия. Той искаше гоим[3] да го обичат. А аз исках евреите да заобичат мен. А и ми допадаше идеята да имам еврейски деца. Смятах, че ще се справят по-добре в училище. И виж само дали не се оказах права!

(Нейната гордост от тях — не беше ли и това еврейско?)

Треслъв беше озадачен.

— Възможно ли е да имаш еврейски деца, ако ти самата не си еврейка?

— В очите на ортодоксалната вяра, не. Поне не много лесно. Но нашата женитба беше по-либерална. И все пак дори и за нея трябваше да приема тяхната вяра. Посветих цели две години на това да се уча как да въртя еврейско домакинство, как да бъда еврейска майка. Попитай ме каквото искаш за юдаизма и ще ти го кажа. Знам как да готвя пиле кошер[4], как да паля свещи по време на сабат, какво да правя в миква. Искаш ли да ти кажа как една добра еврейска жена разбира кога цикълът й е приключил? Аз съм по еврейка от всички ект[5] еврейки в Хемпстед, събрани накуп.

Треслъв се разсея, представяйки си мислено всички еврейки в Хемпстед, събрани накуп. Но това, което попита, беше:

— Какво е миква?

— Ритуална баня. Отиваш в нея, за да се пречистиш за еврейския си съпруг, който ще умре, ако докосне и капка от твоята кръв.

— Сам ли иска да го правиш?

— Не Самюъл, аз. На Самюъл му е през оная работа. Той смята, че е варварско да се притесняваш от менструалната кръв, която всъщност дори обича, перверзникът му. Ходя на миква заради себе си. Намирам го за успокояващо. От двама ни аз съм истинският евреин, макар и да съм родена католичка. Аз съм еврейската принцеса, за която четеш в приказките, само дето не съм еврейка. Иронията е там, че…

— Че той ходи да чука шикси[6]?

— Това би било твърде просто. Аз все още съм шикса за него. Ако иска забраненото, може да си го получи и вкъщи. Иронията е, че ходи да чука еврейки. Като оная буца сланина Ронит Кравиц, неговата помощник-продуцентка. Не бих се учудила, ако я накара да си смени и вярата.

— Нали каза, че тя бездруго е еврейка?

— Да я направи християнка, глупчо такъв.

Треслъв изпадна в мълчание. Имаше толкова много неща, които не разбираше. И толкова много, които го разстройваха. Чувстваше се така, сякаш са му дали отдавна лелеян приз, само за да му го отнемат под носа отново още преди да му е намерил място на лавицата над камината. Тайлър Финклер не е финклерка! Значи дълбоката, влажна, тъмна тайнственост на еврейската жена, строго погледнато — а по този въпрос трябваше да гледа строго или да не гледа въобще — бе все още непозната за него.

Тя започна да се облича.

— Надявам се да не съм те разочаровала — каза.

— Да си ме разочаровала? В никакъв случай. Ще дойдеш ли и за втория епизод?

— По-добре си помисли.

— За какво има да мисля?

— Ти си знаеш — отвърна тя.

На тръгване не го целуна.

Но когато излизаше, подаде глава обратно през вратата.

— Само един съвет от мен. Гледай да не те чуват да казваш „еврейска жена“ — предупреди го тя, имитирайки сладострастното „ж“, с което бе изговорил думата. — Не им е по вкуса.

Все нещо не им беше по вкуса.

Но той направи както му каза тя и си помисли.

Помисли си, че бе предал приятеля си и се зачуди защо не изпитва никаква вина. Зачуди се дали това, че бе последвал Финклер във вагината на жена му, само по себе си беше удоволствие. Не цялото удоволствие, но голяма част от него. Зачуди се дали Финклер беше успял да кошеризира съпругата си отвътре, така че независимо от произхода й той, Треслъв, да е получил същото усещане, както и ако е бил с еврейска жена — ж, ж, жжж (което по някаква причина не биваше да го чуват да казва). Или пък не. И ако не, трябваше ли да се върне в самото начало на своето чудене какво ще бъде усещането?

И той продължаваше да се чуди върху тези и други подобни мистерии на религиозно-еротичния живот дори след трагичната смърт на Тайлър Финклер.

[1] Право на философ (фр.) — Б.пр. ↑

[2] В традициите на юдаизма — церемонията, с която навършилото тринадесет години момче встъпва в зрелостта и приема отговорностите, присъщи на религията му. — Б.пр. ↑

[3] Goyim — на еврейски и на идиш — събирателно наименование за неевреите. — Б.пр. ↑

[4] Кошер (или кашер) — храна, приготвена съгласно религиозните норми на юдаизма. — Б.пр. ↑

[5] Echt (идиш) — истински. — Б.пр. ↑

[6] Shiksa (идиш) — нееврейска жена (с негативен или ироничен оттенък). — Б.пр. ↑

3

Макар обичайно да спеше добре, след нападението Треслъв започна да лежи буден в леглото си нощ след нощ, превъртайки го в ума си.

Какво се бе случило? Как би го разказал на полицията, ако приемем, че имаше намерение да го разкаже, каквото той нямаше? Беше прекарал вечерта с двама стари приятели, Либор Севик и Сам Финклер, и двамата наскоро овдовели — не, господин полицай, аз самият не съм женен — в обсъждане на скръбта, музиката и политиката в Близкия изток. Беше си тръгнал от апартамента на Либор около 11 часа вечерта, беше прекарал известно време в гледане на парка и вдъхване на мириса на листата — дали винаги правя това? не, само понякога, когато съм разстроен — след което се беше разходил обратно покрай сградата на БиБиСи, да е проклето навеки името й, камък връз камък да не остане от основите й — само се шегувам — към онази част на Лондон, където баща му бе притежавал известен магазин за тютюневи изделия — не, господин полицай, не бях употребил прекомерно количество алкохол — когато най-неочаквано…

Най-неочаквано, това бе шокиращото, без всякакво безпокойство или предчувствие за опасност от негова страна, а той бе така фино настроен да усеща риска.

Освен ако…

Освен ако все пак не го бе усетил, ако, свивайки по Мортимър Стрийт, не бе видял нечий силует да се спотайва в сенките на отсрещния тротоар, след това наполовина да се подава от един безистен, все още в сянка — една едра, застрашителна, но вероятно, много вероятно женска фигура…

В който случай — следващият въпрос беше под условие; ако я беше видял — защо не бе проявил повече предпазливост, защо се бе обърнал към витрината на „Гивие“, подлагайки беззащитния си врат на всякаква вреда, която някой, мъж или жена, можеше да реши да му причини…

Виновен.

Отново виновен.

Но имаше ли въобще значение дали беше видял нещо, или не?

По някаква причина имаше. Ако беше видял жената и я беше подканил да го нападне — или най-малкото допуснал да го нападне — това положително обясняваше, или поне частично обясняваше онова, което му бе казала. Той знаеше, че не е морално или интелектуално прието да се обвиняват евреите, че просят собственото си унищожение, но нямаше ли у тези хора известно предразположение към бедата, което тя да е доловила? С други думи, не се ли бе направил той на финклер?

И ако беше, защо?

При Треслъв един въпрос винаги водеше към следващия. Ако приемем, че се беше направил на финклер и жената го беше забелязала, това даваше ли й основание да го напада?

Каквото и обяснение да се криеше зад неговите действия, можеше ли да се намери такова за нейните? Къде бе отишло правото на човек да се преструва на финклер тогава, когато му се прииска? Да кажем, че се бе изправил да зяпа витрината на „Гивие“, приличайки на Хоровиц или Махлер, или Шейлок, или да речем Фейджин или Били Кристъл, или Дейвид Шуимър, или Джери Сайнфелд, или Джери Спрингър, или Бен Стилър, или Дейвид Духовни, или Кевин Клайн, или Джеф Голдблум, или Уди Алън, или Шибания Граучо Маркс, какво право й даваше това да го напада?

Или самият факт, че си финклер, беше открита покана за атака?

До момента бе приемал инцидента лично — всеки би го направил, ако се обърнат към него със собственото му име или с нещо много подобно и след това му изпразнят джобовете — но дали не ставаше дума за случайно антисемитско нападение, което този път просто бе попаднало на грешен адрес, доколкото той самият не беше семит? Колко още такива инциденти се случваха? Колко истински финклери биваха нападани всяка нощ по улиците на столицата? На една пряка от БиБиСи, за Бога!

Зачуди се кого да попита. Самият Финклер не беше човек, който щеше му каже. А не искаше да плаши Либор, като го пита колко евреи ядат пердах вечерно време пред вратата му. Той написа „Антисемитски инциденти“ в интернет, като не очакваше да открие нещо по-ново от Челмно[1], но за негова изненада излязоха над сто страници.

Вярно, не всички бяха на една пряка от БиБиСи, но все пак много повече, отколкото очакваше, се бяха случили в части от света, наричащи себе си цивилизовани. Един добре организиран сайт му даваше опцията да избира по държави. Той започна отдалеч.

Венецуела:

И прочете, че в Каракас 15-ина въоръжени мъже нахлули в местната синагога и като завързали охраната, се впуснали да оскверняват административните помещения с антисемитски надписи и да хвърлят свещените тори[2] по земята в изстъпление, което траяло близо пет часа. Графитите, останали след тях, съдържали фразите „Проклети да са евреите“, „Евреите вън“, „Израелски убийци“ и изображение на дявол.

Аржентина:

И прочете, че в Буенос Айрес тълпа, празнуваща годишнината от основаването на Израел, била нападната от банда младежи, въоръжени с палки и ножове. Три седмици по-рано, в Деня на Холокоста — отново Холокост, та Холокост — старо еврейско гробище било осквернено със свастики.

Канада:

Канада? Да, Канада.

И прочете, че по време на проявите в университетските градчета по повод на станалата вече ежегодна канадска Седмица против израелския апартейд, охраната малтретирала израелските студенти, опитващи се да апострофират говорителите, като един от тях дори бил предупреден да си затваря шибаната уста, за да не му отрежат главата.

Дали този резач на еврейски глави беше местно отгледан канадски блюстител на реда, запита се Треслъв.

После опита по-близо до вкъщи.

Франция:

И прочете, че във Фонтани-су-боа мъж, носещ огърлица със звездата на Давид, бил промушен в главата и във врата.

В Ница на стените на начално училище било написано със спрей „Смърт на евреите“. Значи смърт на евреите от всички възрасти.

В Бишхайм по синагогата били хвърлени три коктейла „Молотов“.

В Кретей двама шестнайсетгодишни еврейски младежи били набити пред ресторант за еврейска храна от тълпа, която скандирала „Палестина ще победи, мръсни евреи!“

Германия:

Какво, в шибаната Германия още ли правят такива неща?

И той не си даде труда да чете какво правят в шибаната Германия.

Англия:

Англия, неговата Англия. И прочете, че в Манчестър 31-годишен евреин бил нападнат от няколко мъже, които крещели „За Газа“, докато го биели, и го оставили с насинено око и няколко охлузвания.

В Бирмингам 12-годишна ученичка избягала от тълпа деца на нейната възраст, които скандирали „Смърт на евреите“.

А в Лондон, на една пряка от БиБиСи, 49-годишен синеок не-евреин с почтен вид бе ограбен и наречен евреин.

В крайна сметка той все пак позвъни на Финклер, за да му каже колко му е било приятно да го види и да го попита дали знае, че в Каракас и в Буенос Айрес и в Торонто — да, Торонто! — и във Фонтани-су-боа и в Лондон… но тук Финклер го спря.

— Не твърдя, че е приятно за слушане — каза той, но все пак не е точно Кристалната нощ[3], нали?

Един час по-късно, след като размисли, Треслъв му позвъни отново.

— Кристалната нощ не се е случила без предистория — каза той, макар че имаше много смътна представа каква е била предисторията на Кристалната нощ.

— Звънни ми, когато някой евреин бъде убит на Оксфорд Стрийт заради това, че е евреин — каза Финклер.

[1] Село в Полша, където през Втората световна война е имало нацистки концентрационен лагер. — Б.пр. ↑

[2] Пергаментен свитък с цялата религиозна литература — текстът на „Петокнижието“ и Талмуда, който е пазен като светиня за юдеите в синагогите. — Б.пр. ↑

[3] Нощта на 9 срещу 10 ноември 1938, в която избухва стихиен погром над евреите в Германия и Австрия. Названието идва от разбитите стъкла на еврейските магазини. — Б.пр. ↑

4

Макар и да не беше чак Кристалната нощ, непредизвиканото нападение срещу него затова, че е евреин, бе придобило във въображението на Треслъв почти измеренията на зверство. Той си даваше сметка, че е превъзбуден. Нощта с Кимбърли, това, че тя погрешно му приписа характеристики на евреин, в резултат на което той — на четиридесет и девет годишна възраст! — бе изживял най-хубавия секс в живота си (най-малкото, и двамата се усмихваха, докато го правеха) и усещането за история, витаещо около него, всичко това го правеше неблагонадежден свидетел на собственото му битие.

Помнеше ли изобщо какво всъщност се беше случило?

Той реши да посети отново местопроизшествието, да мине още веднъж през събитията от вечерта, като започне не от гостуването си при Либор — не искаше да намесва Либор, ненапразно не бе споделил нищо с Либор, Либор си имаше достатъчно свои грижи — а от портите на Риджънтс Парк. През седмиците, изминали след нападението, бе захладняло, така че не можеше да се облече както през въпросната нощ. Така загърнат изглеждаше по-обемист, но иначе Джудит — както вече наричаше своята грабителка — не би трябвало да се затрудни да го разпознае, ако и тя се върнеше на същото място.

Нямаше друг избор, освен да я нарече Джудит. Това имаше нещо общо с канадския охранител, заплашил да отреже главата на еврейския студент. Нали Джудит беше обезглавила Холоферн[1]. Вярно, самата тя беше еврейка, но действието й имаше сходен привкус на отмъстително близкоизточно насилие. Там, откъдето идваше Треслъв — нека го наречем Хемпстед, за да пестим време, хората поне оставяха главите на враговете си на раменете.

За по-безопасно той остави телефона и кредитните си карти у дома.

Какво всъщност правеше — канеше я да го натупа отново? Хайде, Джудит, давай да те видим на какво си способна. Надяваше се, че ще го натупа отново? (Само че този път щеше да го завари предупреден и подготвен, малко по-костелив орех.) Или просто искаше да се изправи срещу нея, антисемитката, очи в очи и да остави на съдбата да реши останалото?

Отговорът на всички тези въпроси беше не, а може би да, но от изследователска гледна точка.

Някъде в дъното на обърканото му съзнание се надигаше също така решимостта да я задържи, ако тя дори само си покаже лицето, да извърши граждански арест.

Той се притисна към портите на парка и погледна вътре, вдишвайки аромата на листа. Не можеше да накара по своя воля главата си да се мае отново, нито чистосърдечно да забрави познанието, което сега изтласкваше всичките му останали мисли. Но беше ли чистосърдечен две седмици по-рано? Или си търсеше белята?

У Либор имаше финклерски разговори, той помнеше това. Помнеше старото усещане на изолираност, на завист към двамата мъже за животинската топлота помежду им, дори когато по навик спореха помежду си за вечния финклерски въпрос и казваха „Хайде пак“ всеки път когато другият отвореше уста, сякаш взаимното недоверие беше врязано във финклерите като името на крайморски курорт в някоя скала — Хайде пак; хайде, пак — точно както и взаимната любов помежду им. Така че той носеше от техния мускус по себе си. Всеки, който не харесваше особено тази специфична миризма, можеше да я усети върху него. Изведнъж се зачуди дали не беше сгрешил, като първо не се отби у Либор за по чаша вино. Можеше ли да разчита, че ще възпроизведе онази вечер, без преди това да е бил близо поне до него?

Той се върна назад и позвъни на вратата му. Никой не отговори. Либор вероятно беше навън, може би на нова среща, обсъждайки зодиите с някое момиче, прекалено младо, за да е чувало за Джейн Ръсел. Освен ако не лежеше бездиханен върху своя „Бекстайн“ с празно шишенце от аспирин върху клавиатурата и струна от пиано около врата, както би лежал Треслъв, ако Малки бе негова съпруга и го бе оставила сам-самичък на света.

В главата му зазвуча Шуберт и очите му се наляха със сълзи. Защо баща му не му бе позволил да свири? Кое у неговия син го бе уплашило? Нещо болезнено? Дума на Финклер. Какво толкова лошо имаше в болезнените неща?

Той предпазливо продължи пътя си покрай опасностите, духовни и действителни, на сградата на БиБиСи и отново мина между колоните на църквата. Не беше сигурен, че ще може да си спомни точно маршрута, който бе изминал в нощта на нападението, но знаеше, че се беше шлял покрай бутиците за модни стоки, където някога се бе намирал магазинът за пури на баща му, затова пое по Райдинг Хаус Стрийт, а после свърна по Мортимър Стрийт по посока на „Гивие“. Трябваше само да се увери, че подхожда към магазина за цигулки откъм правилната посока, което налагаше — според него — да се върне натам, откъдето беше дошъл, и да поостане още малко на Риджънт Стрийт, след което да наближи отново. Оставяйки Риджънт Стрийт зад гърба си, той си напомни да обръща повече внимание на сенките във входовете и безистените, отколкото бе обичайната му практика. Също си помисли, че ще е добра идея да изглежда по-уязвим от обикновено, макар никой, който го познаваше, да не би могъл да забележи разлика в походката му или в общия му вид на тревожна възбуда.

Улиците бяха приблизително толкова оживени, колкото и преди две седмици. Същият фризьорски салон, както и задименият китайски ресторант бяха отворени за късни клиенти, ремонтът на павилиона за вестници още продължаваше. Като се изключи захладнелият въздух, нощите не се различаваха. С разтуптяно сърце Треслъв наближи магазина на „Ж. П. Гивие“. Знаеше, че се държи глупаво. Жената, която го бе нападнала, сигурно си имаше по-добри занимания от това да стои в сенките в очакване на невероятния шанс той да се появи пак. И за какво? Нали вече беше взела ценностите му.

Нещата не се връзваха тогава, нямаше причина да се връзват и сега. Но ако тя съжаляваше за постъпката си и сега искаше да му върне нещата обратно? Или ако ограбването беше само увертюра към онова, което му бе приготвила? Нож в сърцето, може би. Или пистолет в слепоочието. Или отрязване на главата. Разплата за някакво въображаемо зло, което й беше сторил. Или за някое истинско зло, нанесено й от ръката на Финклер, с когото тя го бъркаше.

Тази възможност бе наистина плашеща — не да го сбъркат с Финклер, макар и това да си беше достатъчно обидно — а да го държат отговорен за нещо, което той бе сторил. Според Треслъв Финклер бе напълно способен да нарани една жена и да я докара до ръба на лудостта. Представи си как умира заради Финклер, проснат кървящ на паважа, без никой да му се притече на помощ, заради престъпление, което не беше и не би могъл да извърши. Горчивата ирония на картината накара краката му да омекнат. Ироничният край на живота му не беше абстрактно предположение за Треслъв — той имаше предчувствие за него по същия начин, както и за сгромолясващите се стълбове и дървета. И виждаше как минувачите го подритват встрани от пътя си като някакво еврейско куче по улиците на Каракас или Буенос Айрес, или Фонтани-су-боа, или Торонто.

Той застана пред витрината на „Ж. П. Гивие“, възхищавайки се на инструментите, изложени в своите калъфи, и на кутийките с колофон, които след последното му идване бяха подредени по нов, примамлив начин — като опаковки със скъп шоколад. Една ръка го потупа по рамото.

— Джудит! — извика стреснато той и кръвта му изстина.

[1] Юдит, или Джудит — красива вдовица, която според легендата спасила селото си от сирийските нашественици. Тя напила с вино генерал Холоферн, след което отрязала с неговия меч главата му. Когато видели обезглавения труп, сирийските войници изпаднали в паника и се оттеглили. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

1

Приблизително по същото време — плюс-минус половин час — в един ресторант наблизо — има-няма на триста метра — синовете на Треслъв приключваха вечерята си. Те бяха в компанията на своите майки. Това не беше първият път, когато двете жени се срещаха, макар нито една от тях да не бе подозирала за съществуването на другата през месеците, когато носеха под сърцето си съответно Ралф и Алф, нито дори през годините непосредствено след раждането на синовете им.

Треслъв не беше Финклер. Той не можеше да отдаде сърцето си на повече от една жена едновременно. Любовта му бе прекалено всепоглъщаща за това. Но винаги предусещаше кога наближава моментът да го зарежат и не закъсняваше да си подсигури резервен вариант на друго място, където да отдаде всепоглъщащата си любов. Вследствие на това, ново и старо понякога за кратко се засичаха. По принцип той не уведомяваше засичащите се страни — нито тази, която още не го бе дозарязала, нито другата, която още не бе дозаела мястото й. Жените и без това бяха наранени достатъчно, бе неговото виждане, нямаше причина да ги наранява допълнително. В това той отново се възприемаше като различен от Финклер, който очевидно не си даваше труда да крие любовниците си от жена си. Треслъв завиждаше на Финклер за неговите любовници, но си даваше сметка, че те не са му по силите. Дори съпругите не му бяха по силите. Приятелките бяха единственото, с което можеше да се справи. Но приличието изискваше и те в случай на засичане да се държат разделено.

По същата логика би държал разделени и синовете си, ако веднъж не бе объркал деня, в който му се полагаше да вземе Родолфо (Треслъв не подкрепяше английските съкращения на имената им) с деня, в който му се полагаше да вземе Алфредо. Тогава момчетата бяха на шест и на седем години, макар Треслъв да не бе докрай наясно кой на колко е. Не ги виждаше достатъчно често за целта, а в тяхно отсъствие беше лесно да му се слеят в едно. Какво лошо имаше в това? И двамата бяха в еднаква степен обект на неговата преданост. Това, че бъркаше имената и възрастите им, само идеше да покаже колко много и без фаворизиране ги обичаше.

В деня, когато се срещнаха в апартамента на баща си, те се изненадаха един от друг, но далеч повече предпочитаха да си играят с някого приблизително на техните години пред това да ритат топка в безлюден парк с баща си, който се уморяваше лесно, винаги гледаше някъде встрани, а когато си спомнеше за присъствието им, им задаваше прекалено много задушевни въпроси за здравето на майките им. Така че Алф и Ралф го молеха да обърка отново дните, в които имаше право да ги взима.

Когато се прибраха по домовете си, всяко от момчетата разказа въодушевено за своя полубрат и не след дълго Треслъв започна да получава неприятна кореспонденция от бившите си приятелки — майката на Родолфо, която в ретроспекция го обвиняваше в изневяра, искаше да му е пределно ясно, че е наранена само в абстрактен смисъл, а майката на Алфредо го информираше, че правото му да вижда сина си се преустановява, докато не получи друго известие от нейните адвокати. Но в крайна сметка желанията на момчетата надделяха над пасивната злонамереност (както я наричаше Треслъв) на техните майки и с времето последните решиха, че и те могат да намират във взаимната си компания някаква наежена утеха, ако не отговор на въпроса как така не една, а цели две жени са склонили да имат дете от мъж, за когото не дават пет пари. Неточно поставяне на въпроса, както счете Треслъв, когато научи за това, тъй като склоняването на една страна предполагаше желание от другата, а той никога през живота си не бе искал от която и да е жена да му ражда бебета. Защо да го прави? Във фантазиите за щастие на Треслъв завесите винаги се спускаха в мига, в който той с вик „Мими!“ или „Виолета!“ целуваше студените, мъртви устни за последно сбогом и оставаше безутешен завинаги. Нямаше как да го направи, ако наоколо имаше дете. Детето превръщаше трагичната опера в буфонада и налагаше поне още едно действие, за което Треслъв нямаше нито енергията, нито въображението.

Когато се срещнаха за пръв път, и двете жени бяха стъписани от това колко си приличат не само децата, но и те самите.

— Разбирам поне да си падаше по смугли жени с големи гърди, кръшни бедра и огнен латински темперамент — каза Джозефин — но какво може да е намерил в теб, което вече да не е получил от мен? Ние и двете сме мършави англосаксонски крави.

Тя опита да се изсмее, макар да не й беше забавно — едно вкиснато издихание, подобно на пръхтене, което изду тънките й устни.

— Това е, при положение че подреждаш забежките му в правилен хронологичен ред — отвърна Джанис. Нейните устни също се бръчкаха на вълнички като подгъва на дантелено бельо и изглеждаше, че се движат встрани, вместо нагоре-надолу.

И двете не бяха сигурни коя от тях се е появила първа на сцената, а и възрастта на момчетата не им помагаше, тъй като в отношенията си с жените Треслъв рядко режеше отведнъж и понякога се случваше да посети стара приятелка, след като вече е подхванал нова. Но и двете бяха на мнение, че той е мъж, който заслужава „да му се бие шута“, както се изразяваше Джанис, и че са еднакво щастливи, че са се отървали от него.

Треслъв се беше запознал с Джозефин в БиБиСи и я беше съжалил. Най-добре изглеждащите жени там тогава бяха еврейки, а по онова време той още нямаше куража да се залови с еврейка. Съжали я отчасти защото тя нямаше нито колорита, нито увереността на еврейките в корпорацията — но само отчасти. При все че беше, както и тя самата казваше, мършава, тя имаше широките бедра на много по-едра жена, към които допълнително привличаше вниманието, като носеше чорапи на мрежести мотиви. Също така обичаше прозирни дантелени блузи, през които Треслъв съзираше, че носи сутиени като за жена с поне два пъти по-едри гърди, а освен това комбинезон и поне едно от нещата, за които той смяташе, че се наричат камизола. Веднъж, докато седеше срещу нея на церемония за раздаване на награди — тя бе получила Академичната награда на Сони за създаденото от нея предаване за мъжката менопауза — Треслъв, който не бе получил никаква награда, преброи по пет презрамки на всяко от рамената й. Докато вземаше наградата си, тя се изчерви и изнесе кратка реч за гейзера от бликащи идеи — както се изразяваха хората в БиБиСи, когато през главата им минеше някоя мисъл — и кожата й остана на петна часове след това, точно както оставаше и всеки път, след като Треслъв я заговореше в коридора на столовата. Треслъв бе наясно със срама и я прикани да се скрие от света, като зарови лице в неговото рамо.

— Унижението е това, което ни прави човешки същества — прошепна той в мъртвата й коса.

— Кой е бил унизен?

— Аз — отвърна доблестно той.

Тя роди детето му напук, без да му каже. Ако не се броят приятните му, правилни черти, той беше последният мъж, от когото би искала да има дете. Защо при това положение бе поискала детето му, тя не знаеше. Защо изобщо бе поискала да има дете? Нежеланието за аборт можеше да послужи за обяснение. А и наоколо имаше много жени, които отглеждаха децата си сами. Това беше духът на времето — шикът на самотната майка. От подобни мотиви можеше да пробва и лесбийството, но да направи последната стъпка към него беше също толкова трудно, колкото и да направи аборт.

Друго възможно обяснение бе озлоблението. Беше родила детето на Треслъв, за да го накаже.

Треслъв се беше влюбил в Джанис в предусещане на яростното отхвърляне от страна на Джозефин, освен ако не беше обратното. Двете бяха прави да забележат приликата помежду си. Всички жени на Треслъв донякъде си приличаха, предизвиквайки съжалението му със своята неврастенична бледност, с това че не бяха в такт с музиката, не в смисъла на танцуването, макар че всичките танцуваха зле, а в езика и усета си към модата. Нито една от тях не умееше да използва езика така, че да звучи в час, или да подбере две части от облеклото си, които да си подхождат. Не че не забелязваше и не се възхищаваше на цъфтящите, добре изразяващи се жени, които се обличаха с вкус, но просто не виждаше как може да направи живота им по-хубав.

Нито те неговия, имайки предвид малкия шанс една цъфтяща жена да си отиде без време.

Джанис притежаваше един чифт ботуши, които носеше през всички сезони и ги лепеше с тиксо, когато заплашваха да се разпаднат. Над ботушите носеше размъкната циганска пола с цвят, който Треслъв не можеше да определи, а над нея — сиво-синя жилетка с дълги ръкави, които смъкваше надолу, сякаш за да предпази върховете на пръстите си от студа. Независимо от времето, крайниците на Джанис бяха винаги студени като на сираче във викториански роман, както си представяше Треслъв. Тя не работеше в БиБиСи, макар че според него щеше да си пасне идеално с останалите жени там и може би дори да изпъкне сред тях. Като историк по изкуствата, писал пространно върху духовната пустота при Малевич и Ротко[1], тя гостуваше редовно в непопулярните и слабо финансирани културни предавания от рода на тези, които Треслъв продуцираше по цяла нощ. Специалността й беше отсъствието на нещо при мъжете-творци, отсъствие, върху което тя акцентираше по-меко, отколкото беше модно по онова време. Треслъв почувства как в гърдите му се надига еротична мъка по нея още в мига, в който я видя да влиза трепереща в студиото му и да надява слушалките. Те сякаш изстискваха последната капка живец от слепоочията й.

— Ако си мислиш, че ще ти дам да ме чукаш на първата ни среща — каза тя, като му даде да я чука на първата им среща — много си сбъркал.

По-късно обяснението й беше, че това, на което са били, не е било среща.

Тогава той я покани на среща. Тя се появи в дълги оперни ръкавици от началото на миналия век, които бе купила на някаква разпродажба и не му даде да я чука.

— Защо не излезем, без да сме на среща — каза той.

Тя отвърна, че не можеш да се уговориш да излезеш с някого, без да си на среща, защото това вече е среща.

— Тогава да излезем, без нито да сме на среща, нито да не сме — предложи той. — Нека просто се чукаме.

Тя го зашлеви през лицето.

— За каква жена ме вземаш? — попита.

Едно от седефените копчета на оперните ръкавици одраска бузата на Треслъв. Ръкавиците бяха толкова мръсни, че той се уплаши да не получи отравяне на кръвта.

След това спряха да излизат, което означаваше, че беше свободен да я чука.

— Да, да, вкарай ми го — казваше му тя между пъшканията, сякаш четеше надпис на тавана.

Той я съжаляваше от дъното на душата си.

Но това не му пречеше да й го вкарва.

Може би и тя също го съжаляваше. От всички приятелки на Треслъв от този период, Джанис вероятно единствена изпитваше към него нещо, което можеше да се опише като привързаност, макар и не до такава степен, че да се наслаждава на компанията му.

— Ти всъщност не си толкова лош мъж — му беше казала веднъж. — Нямам предвид, че не изглеждаш зле или че не си зле в леглото, а че не си злонамерен. Има нещо, което ти липсва, но то не е доброта. Не мисля, че действително желаеш на някого зло. Дори не и на жените.

Тъй че имаше вероятност да е родила бебето му, защото бе решила, че няма да е толкова лошо да го направи.

Но му бе казала, че иска да го отглежда сама. Той отвърна, че няма нищо против, но попита защо.

— Иначе просто ще е прекалено трудно — каза тя. — Без да искам да те засегна.

— Не си — отговори Треслъв, дълбоко наранен, но при все това облекчен. Щяха да му липсват студените й крайници, но не и едно бебе.

Това, което най-много подразни двете жени, когато се запознаха помежду си и видяха синовете си — в които всяка поотделно забеляза неочебийната, да не кажем невзрачна хубост на Треслъв — бе откритието, че и двете се бяха поддали на неговото влияние дотам, че да кръстят децата си Родолфо и Алфредо. През онези дни Треслъв редуваше слушането на грамофонни плочи на „Бохеми“ с плочи на „Травиата“. Без да си дават сметка, че знаят която и да е от оперите, и двете жени всъщност ги знаеха отзад напред, най-вече любовните дуети и сърцераздирателните финали, когато Треслъв, в ролята на Родолфо или Алфредо, се провикваше „Мими!“ или „Виолета!“, понякога бъркайки оперите, но неизменно с отчаяната жаловитост на мъж, който вярва, че без тях — Мими или Виолета — животът му е свършен.

— Заради него намразих тези гадни опери — каза Джозефин на Джанис — и не мога да проумея защо, след като дори нямаше да му казвам за Алфредо, го кръстих Алфредо. Можеш ли да ми обясниш?

— Е, аз знам защо кръстих Родолфо Родолфо. Колкото и парадоксално да звучи, направих го, за да изкарам Джулиан от себе си. При него всичко беше толкова мъртвешко, че си казах, че ако заменя всичкото това умиране с един нов живот, от това може само да спечелим.

— О, Боже, знам какво имаш предвид. Смяташ ли, че изобщо е способен да бъде с жива жена?

— Не. Нито с живо дете. Затова държах Родолфо настрана от него. Боях се, че ще му пуска опери над люлката и ще му пълни малката главица с изнемощели жени със студени ръце.

— Тези романтици са най-зле от всички, не мислиш ли?

— Абсолютно. Иде ти да ги плеснеш, та да се откачат от теб. Като пиявици.

— Само дето пиявицата не се откача, като я плеснеш, нали? Трябва да я изгориш с нещо.

— Да. Или да я залееш с алкохол. Но се сещаш за какво говоря. Постоянно ти приказват колко отчаяно са влюбени в теб, докато в същото време се озъртат за следващата жена.

— Да, в ума им куфарите им постоянно са стегнати.

— Именно. Само че аз стегнах моите първа.

— Аз също.

— И тези кошмарни опери! Като си помисля само за всичкото това умиране по грамофона.

— Не ми говори. „О, Боже, да умре толкоз млада!“ Не само го чувам, а направо мога да подуша смъртния одър. Все още. И до днес. Понякога си мисля, че упражнява заразното си въздействие от разстояние.

— Кой, Пучини?

— Не, Джулиан. Всъщност при мен беше Верди. Твоят е Пучини.

— Как го прави?

— Пучини ли?

— Не, Джулиан.

— Да ме убиеш, не знам.

Тъй че на всеки две или три години те се срещаха, използвайки за претекст рождените дни на Алф или Ралф или пък някакъв друг повод, за който успееха да се сетят, като например годишнината, откакто са напуснали Треслъв, независимо коя от тях го бе напуснала първа. Тези срещи продължиха дори и след като момчетата пораснаха и излязоха от домовете си.

Тази вечер, в съответствие с обичая си напоследък, те избягваха да споменават Треслъв, който досега бе отнел повече от времето им за разговори, отколкото заслужаваше, но който също така се беше превърнал и в нещо като срамно петно за тях предвид на онова, което вършеше, за да се изхранва. Независимо колко вода бе изтекла, той си оставаше баща на Алф и Ралф и те искаха да могат да кажат на синовете си, че баща им е постигнал нещо повече в живота от това да играе подобие на известни хора.

Докато вземаха палтата си, Джозефин дръпна Родолфо, сина на Джанис, настрана.

— Имаш ли напоследък вести от татко си? — попита тя така, сякаш това бе въпрос, който не можеше да зададе на своя син.

Той поклати глава.

— А ти да си го чувал? — попита Джанис Алфредо.

— Ха — каза Алфредо — интересно, че го спомена, сега, като каза, се сетих…

И те трябваше да попитат келнера дали ще има нещо против, ако заемат отново масата си.

[1] Руски художници — авангардисти. — Б.пр. ↑

2

— Коя е Джудит?

Ако краката не Треслъв се бяха подкосили под него, както имаше опасност да се случи, Либор Севик надали щеше да има достатъчно сила, за да го удържи.

— Либор!

— Стреснах ли те?

— На теб как ти се струва?

— Зададох неправилно въпроса. Кое те накара да се стреснеш от мен?

Треслъв понечи да си погледне часовника, преди да се усети, че вече няма часовник, който да гледа.

— Посред нощ е, Либор — каза, сякаш го виждаше изписано върху голата си китка.

— Аз не спя нощем — отвърна Либор. — Ти знаеш, че не спя.

— Не знаех, че обикаляш по улиците.

— Невинаги го правя. Само когато стане зле. Тази вечер е зле. Снощи също беше зле. Но аз също не знаех, че ти обикаляш по улиците. Защо не ми звънна на вратата, можехме да се поразходим заедно.

— Аз не се разхождам.

— Коя е Джудит?

— Не ме питай. Не знам коя е Джудит.

— Ти извика името й.

— Джудит? Имаш някаква грешка. Може да съм извикал „Господи“, защото ме стресна.

— Ако не си се разхождал и не си очаквал Джудит, какво тогава правеше? Избираше си виолончело?

— Аз винаги се спирам пред тази витрина.

— И аз също. Навремето Малки ме доведе тук да ми оценят цигулката. Това е една от нашите Спирки на кръста[1].

— Ти вярваш в кръста?

— Не, но вярвам в страданието.

Треслъв докосна рамото на приятеля си. Тази вечер Либор изглеждаше по-дребен, отколкото го помнеше, сякаш улиците го смаляваха. Освен ако не го смаляваше липсата на Малки.

— И дадоха ли ти добра оценка за цигулката? — попита той. Трябваше да каже нещо, за да не се разплаче.

— Не толкова добра, че да си струва да се разделя с нея. Но обещах на Малки, че няма повече да настоявам да свирим в дует. Свиренето ми на цигулка бе единствената част от мен, която тя не обожаваше, а аз не исках да има никаква част от мен, която да не обожава.

— Наистина ли се справяше толкова зле?

— Според мен се справях доста добре, но не бях от класата на Малки, макар че по майчина линия съм роднина на Хайфец[2].

— Ти си роднина на Хайфец? Господи!

— Искаш да кажеш, Джудит!

— Никога не си ми казвал, че имаш нещо общо с Хайфец.

— Не си ме питал.

— Не знаех, че Хайфец е бил чех.

— Не, бил е литовец. Корените на семейството на майка ми са от онова пропускливо местенце на полско-чешката граница, наречено Сувалки. Няма страна, която да не го е превземала. Червената армия го дала на немците, за да могат да избият евреите там. После си го взела обратно, за да доизтреби колкото били останали. Аз се падам четвърти или пети братовчед на Хайфец, но майка ми винаги ни е изкарвала едва ли не полубратя. Когато прочела, че той ще свири в Албърт Хол, ми се обади специално от Прага и ме накара тържествено да обещая, че ще отида зад сцената да му се представя. Аз опитах, но беше преди много време, когато нямах връзките, които си създадох по-късно, а и още не се бях научил да минавам без тях. Момчетата, които го пазеха, ми дадоха снимка с автограф и ми казаха да се махам. „Е, какво стана?“, ме попита майка ми на другия ден. „Имаш много поздрави от него“, отвърнах. Понякога не пречи да поизлъжеш. „Добре ли изглеждаше?“ „Великолепно.“ „А изпълнението му?“ „Невероятно.“ „Спомни ли си за нас?“ „Естествено, спомни си всички ни по име. А за теб изпрати въздушна целувка.“

И застанал пред витрината на „Ж. П. Гивие“ в единайсет часа в лондонската вечер, Либор показа целувката, меланхоличната балтийска целувка, която Хайфец би изпратил на неговата майка, ако все пак той бе успял да се добере до него.

Евреи, помисли си Треслъв с възхита. Евреите и музиката. Евреите и семействата. Евреите и техните привързаности. (Без да броим Финклер.)

— Ами ти? — попита Либор, като улови Треслъв подръка. — Какво действително те води пред тази витрина, ако не е Джудит? Не съм те чувал от няколко дни. Не звъниш, не пишеш, не чукаш на вратата. Казваш ми, че си твърде зает, за да излизаш. И все пак, ето те тук, на сто метра от прага ми. Надявам се да имаш някакво обяснение за това нетипично поведение.

И изведнъж Треслъв, комуто се бе понравило как Либор го хваща под ръка, чувствайки как това го превръща в умен, дребен, сбръчкан европейски евреин, си даде сметка, че ще трябва да се изприказва.

— Да потърсим някое кафене — предложи той.

— Не, да отидем у нас — каза Либор.

— Не, да потърсим кафене. Може случайно да я видим.

— Кого да видим? Онази твоя Джудит ли?

Вместо да се впуска начаса в подробности, Треслъв се съгласи да отидат у тях.

Либор намираше, че Треслъв изглежда преуморен — и то от известно време насам — и се нуждае от малко почивка. Можело да отидат заедно на някое топло място. Римини, може би. Или Палермо.

— И Сам ми каза същото.

— Че аз и ти трябва да отидем в Римини, или че ти и той трябва да отидете в Римини? Защо не отидем всичките заедно?

— Не, че изглеждам преуморен. Всъщност беше на мнение, че трябва да прекарвам по-малко, а не повече време с вас двамата. Прекадено много смърт, беше диагнозата му. Прекадено много вдовци в живота ми. А все пак човекът е философ, не забравяй.

— Тогава направи каквото ти е казал. Ще ми липсваш, но послушай съвета му. В Холивуд имам приятели, на които мога да те представя. Или най-малкото, правнуци на приятели.

— Защо за хората е толкова трудно да повярват, че онова, което се е случило, се е случило?

— Защото жените не ограбват мъже, ето защо. Виж, с мен могат и да опитат. Мен ако ме бутнат, ще падна. Но ти — ти си още млад и силен. Това първо. Второ, жените нямат навика да нападат хората по улиците, а още по-малко да ги наричат при това евреи. И трето, ти не си евреин. Третото бие останалите. С него въпросът приключва.

— Но тя каза и направи именно това.

— Това е, което си мислиш, че е казала.

Треслъв се намести в плюшения дискомфорт на дивана в стил Бидермайер на Либор.

— Ами все пак, ако? — попита той, улавяйки се за дървения подлакътник, като внимаваше да не докосне с ръка тапицерията, толкова безупречно изопната бе тя.

— Ако какво?

— Ако е била права?

— Че ти си…?

— Да.

— Но ти не си.

— Ние си мислим, че не съм.

— А някога преди мислил ли си, че си?

— Не… Всъщност, да. Бях музикално момче. Слушах опери и исках да свиря на цигулка.

— Това не те прави евреин. Вагнер също е слушал опери и е искал да свири на цигулка. Хитлер е обичал опери и е искал да свири на цигулка. Когато Мусолини посетил Хитлер в Алпите, двамата свирили заедно концерта за две цигулки на Бах. „Хайде сега да избием малко евреи“, казал Хитлер, когато приключили. Не е нужно да си евреин, за да обичаш музика.

— Наистина ли?

— Че не е нужно да си евреин, за да обичаш музика? Разбира се.

— Не, това за Хитлер и Мусолини.

— Кой го е грижа. Няма как да наклеветиш един мъртъв фашист. Слушай, ако наистина беше онова, което тази въображаема жена ти е казала, че си, и искаше да свириш на цигулка, щеше да свириш на цигулка. Нищо нямаше да те спре.

— Послушах баща си. Това не доказва ли нещо? Уважих желанието му.

— Да слушаш баща си не те прави евреин. Виж, ако беше слушал майка си, щеше да е малко по-различно. Впрочем това, че баща ти не е искал да свириш на цигулка, почти със сигурност означава, че не е бил евреин. Ако има нещо, за което всички еврейски бащи да са на едно мнение…

— Сам щеше да каже, че поставяш нещата в стереотип. Освен това пропускаш възможността, че баща ми може да не е искал да свиря на цигулка поради причината, че не е искал да бъда като него.

— Той цигулар ли е бил?

— Да. Като теб. Сега разбираш ли?

— И защо да не е искал да бъдеш като него? Толкова зле ли е свирил?

— Либор, опитвам се да говоря сериозно. Може да си е имал причини.

— Извинявай. Но в какъв смисъл е искал да си по-различен от него? Той нещастен ли е бил? Страдал ли е?

Треслъв се замисли.

— Да — отвърна. — Приемаше тежко нещата. Смъртта на майка ми му разби сърцето. Но в него имаше нещо съкрушено и преди това. Сякаш знаеше какво предстои и цял живот се подготвяше за него. Може да е искал да ме предпази от дълбоки чувства, от нещо, което го е плашело у него самия, нещо неприятно, дори опасно.

— Евреите не са единствените съкрушени хора на света, Джулиан.

Треслъв изглеждаше разочарован да го чуе. Той изду бузи, като издиша тежко и поклати глава, сякаш спореше със себе си толкова, колкото и с Либор.

— Нека ти кажа нещо — отвърна. — През цялото време, докато растях, нито веднъж не съм чул думата евреин. Не намираш ли, че е странно? Също така, докато растях, не съм видял жив евреин нито в компанията на баща ми, нито в магазина му, нито в дома на родителите си. Всяка друга дума съм чувал. Всякакви други хора съм виждал. В магазина на баща си съм срещал хотентоти. Срещал съм папуаси. Но никога евреин. Едва когато се запознах със Сам, разбрах как изобщо изглеждат. А когато го заведох вкъщи, баща ми каза, че не смята, че е подходящ за приятел. „Оня Финклер“, го наричаше. „Още ли се мотаеш с оня Финклер?“ Как ще обясниш това?

— Лесно. Бил е антисемит.

— Ако беше антисемит, Либор, евреин щеше да е единствената дума, която да се чува вкъщи.

— Ами майка ти? Ако си евреин, трябва да е по майчина линия.

— Господи, Либор. Допреди малко не искаше и да чуеш, а сега ми обясняваш, че мога да съм евреин само по правилните канали. Сигурно след малко ще искаш да провериш и дали съм обрязан. Не знам за майка си. Мога само да ти кажа, че не приличаше на еврейка.

— Джулиан, ти самият не приличаш на евреин. Извинявай, не искам да те засегна, но ти си най-нееврейски изглеждащият човек, когото съм виждал, а аз съм виждал шведски каубои, ескимоси-каскадьори, прусаци-филмови режисьори и полски нацисти, строящи декори в Аляска. Бих си заложил живота на това, че еврейски ген дори не е доближавал гените на член от твоето семейство от десет хиляди години насам, а преди десет хиляди години евреи още не е имало. Бъди благодарен. Човек може да живее хубав и щастлив живот и без да е евреин. — Той направи пауза. — Виж Сам Финклер.

И двамата се засмяха бурно и жлъчно на шегата.

— Това беше гадно — каза Треслъв, като си сипа още едно питие и се потупа по гърдите. — Но само идва да докаже моя аргумент. Тези неща не бива да се решават повърхностно. Можеш да се наричаш Финклер и пак да не се вписваш в картинката; а можеш да се наричаш Треслъв…

— Което не е точно еврейско име…

— Именно, и въпреки това да прилепваш като лъжица в масло. Нямаше ли да е съвсем логично, ако баща ми не е искал аз да знам, че сме евреи, а всъщност и никой друг да не знае, че сме евреи, да смени фамилията ни с най-нееврейската, за която е могъл да се сети? Треслъв, за Бога! То просто крещи „Ние не сме евреи“ в лицето ти. Случаят е приключен, господа съдебни заседатели.

— Ще ти кажа как можеш да приключиш случая си, господин Пери Мейсън[3]. Можеш да приключиш случая си, като престанеш с тези абсурдни предположения и попиташ някого. Попитай някой свой чичо или приятел на баща си, някой, който е познавал семейството ти. Тази мистерия може да се разбули само с едно телефонно обаждане.

— Никой не е познавал семейството ми. Ние живеехме затворено. Нямам никакви чичовци. Нито майка ми, нито баща ми са имали братя и сестри. Това ги е привлякло един към друг, така са ми разправяли. Все едно двама сираци. Две изгубени деца в гората. Ти ми кажи какво означава тази метафора.

Либор поклати глава и допълни уискитата им.

— Означава, че не искаш да знаеш истината, защото предпочиташ да си я съчиняваш. Добре, съчинявай си я. Ти си евреин. Trog es gezunterhait[4]. — И той надигна чашата си.

Либор седеше, кръстосал малките си крака. Беше се преобул в аристократични чехли с инициалите му, извезани отгоре със златна нишка. Подарък от Малки, предположи Треслъв. Не беше ли всичко подарък от Малки? В тези чехли той изглеждаше още по-прозрачен и крехък, почти чезнещ. И все пак Треслъв му завиждаше за неговата сигурност. Беше си той. Беше си у дома. Все още влюбен в единствената жена, която някога беше обичал. На полицата над камината имаше фотографии от сватбата им, провеждана от равин, Малки с воал, а Либор с черна шапчица на темето. Дълбоко вкоренени, древни, наясно със себе си. Музикални, защото музиката намираше отзвук в романтиката на техния произход.

Поглеждайки отново с възхищение чехлите на Либор, той забеляза, че на единия бе изписано ЛС, докато инициалите на другия гласяха ИС. Това, разбира се, бе правилно; Либор бе сменил своето собствено име през годините, прекарани в Холивуд от Либор Севик на Игън Слик. Евреите правеха това, нали така, те трябваше да го правят. Защо тогава Либор/Игън не се отнасяше с повече разбиране към Тайтелбаум/Треслъв?

Той разклати уискито в чашата си. Бохемски кристал. Баща му също предпочиташе кристалните чаши за уиски, но неговите бяха някак по-различни. По-официални. Може би по-скъпи. По-студени на устните. Това всъщност бе основното, в което се състоеше разликата — температурата. Либор и Малки — дори мъртвата бедна Малки — по някакъв начин се сгряваха от потапянето си в горещото минало. В сравнение с тях Треслъв имаше чувството, че е отгледан, за да си играе на повърхността на живота като онези зеленчуци, които растат на студено над земята.

Либор го гледаше с усмивка.

— Сега, след като вече си евреин, заповядай на вечеря — каза той. — Идната седмица, без Сам, и аз ще те запозная с някои хора, които ще се радват да те видят.

— Караш го да звучи някак зловещо. Някои хора. Какви хора? Пазители на еврейската вяра, които ще чоплят препоръките ми? Аз нямам препоръки. И защо нямаше да се радват да ме видят преди, когато още не бях евреин?

— Това е добре, Джулиан. Да си мнителен е добре. Няма как да бъдеш евреин, ако не можеш да го докараш на мнителност.

— Ще ти кажа какво ще направя. Ще дойда, ако успея да доведа жената, която ме нападна. Тя ще е моята препоръка.

Либор сви рамене.

— Доведи я. Намери я и я доведи.

От неговите уста вероятността прозвуча толкова далечно, че със същия успех можеше да говори за това как Треслъв ще намери и доведе Господ.

Когато по-късно Треслъв лежеше в леглото си, мъчейки се да улови нишката, която да го унесе в сън, нещо леко го притесняваше. Историята на Либор за Хайфец в Роял Албърт Хол… Не беше ли тя в своята — той не можеше да намери думата: маниерност, превзетост, еврейска префиненост — подозрително сходна с историята на Либор за Малки и Хоровиц в Карнеги Хол?

Разбира се, и двете можеха да са верни, но ехото от тях, щом се вслушаше в него, му звучеше в някакъв дисонанс.

Верни или не, но що се касаеше до семейни легенди, тези бяха от завидно високо качество. Не Елвис Пресли, а Хоровиц бе човекът, когото Малки наричаше Маестро. Като Игън Слик Либор бе прекарал половината си живот, движейки се в средите на вулгарно известните, но все пак, когато залозите бяха на масата, когато трябваше да впечатли околните, той, без да се изчервява, вадеше карти от друго тесте. Не изкарваше за своя братовчедка Лайза Минели, или Мадона — а Хайфец. Нужно бе да цениш високо интелектуалния лукс, за да искаш да се покажеш близък с Хоровиц и Хайфец. А кой разбираше от интелектуален лукс повече от финклерите?

Да, трябваше да им се признае… те бяха безочливи, не се стесняваха от нищо, но тази безочливост почиваше върху изтънчено музикално възпитание.

Намерил своята нишка, Треслъв се унесе в дълбок сън.

[1] Според преданията по пътя на Исус към Голгота има четиринадесет спирки. — Б.пр. ↑

[2] Яша Хайфец (1901–1987) е считан за един от най-великите цигулари на всички времена. — Б.пр. ↑

[3] Адвокат-детектив в романите на американския писател Ърл Стенли Гарднър (1889–1970). — Б.пр. ↑

[4] Със здраве да се ползва, носи (идиш). — Б.пр. ↑

3

Макар сношенията между Финклеровци и Треслъвовци да бяха редки — ако не броим сношенията между Тайлър Финклер и Джулиан Треслъв — синовете на Финклер и тези на Треслъв понякога се срещаха, а Алфредо и Родолфо познаваха достатъчно добре Финклер от неговите книги и телевизионни предавания, за да им е приятно да си мислят за него като за своя знаменит чичо Сам. Друг беше въпросът дали Сам мислеше за тях като за своите очарователни племенници Алф и Ралф. Треслъв подозираше, че дори не би ги познал на улицата, ако ги видеше.

И в това, както и в толкова много други неща, свързани и несвързани с Финклер, Треслъв грешеше. Самият той бе този, който можеше да не ги познае на улицата.

Всъщност Финклер имаше добра представа за синовете на стария си приятел и питаеше топли чувства към тях, може би не на последно място защото беше съперник на Треслъв като баща, чичо и всичко останало и искаше да се вижда как компенсира момчетата за онова, от което истинският им баща ги беше лишил. А също така, как им дава по-висок стандарт, по който да оценяват света. От двамата той познаваше по-добре Алф, по силата на един малък инцидент в Гранд Хотел в Ийстбърн. Накратко инцидентът се свеждаше до това, че Финклер си бе направил сметката, че хотелът е достатъчно дискретно и романтично място, където да отведе една жена за петък вечер и събота сутрин — чайките отвън, както и гостите вътре бяха прекалено стари, за да го разпознаят, или да направят нещо по въпроса, ако го разпознаеха — но не си беше направил сметката, че по време на вечерята Алф ще свири на пианото.

Действието се развиваше две години преди смъртта на Тайлър, две години преди дори да бъде поставена диагнозата на болестта й, така че простъпката му не беше изцяло непростима. Той нямаше как да знае, но в същото това време Тайлър също съгрешаваше, и то не с друг, а с Треслъв, така че, ако се сложеха нещата на везните, това също донякъде намаляваше виновността му.

Но дори и при това положение той не се зарадва особено на късмета си, когато отиде до пианото, за да помоли пианиста да изсвири „Над Алабама падаха звезди“ за Ронит Кравиц и откри, че разговаря със сина на Треслъв, Алфредо.

Не го позна веднага — когато не очакваш да срещнеш някъде хора, които не познаваш добре, често пъти се получава така — но затова пък Алфредо, който имаше преимуществото да е виждал многократно Финклер по телевизията, го разпозна начаса.

— Виж ти, чичо Сам! — каза той.

Финклер си помисли дали да не пробва с „Познаваме ли се отнякъде?“, но не беше сигурен дали ще успее да го направи достатъчно убедително.

— А-хъм! — прокашля се наместо това той, решавайки да приеме, че са го хванали по долни гащи, и да изиграе ролята на палавия чичо. Предвид неопровержимостта на деколтето на Ронит Кравиц, очевидно нямаше смисъл да се преструва, че е в Ийстбърн за делова среща.

— Явно леля Тайлър не е успяла да дойде тази вечер — каза Алфредо, като хвърли поглед към масата, откъдето Финклер току-що бе станал.

Финклер тутакси си даде сметка, че никога не е харесвал Алфредо. Не можеше да се закълне, че някога е харесвал особено и баща му, но училищните приятели са си училищни приятели. Алфредо много приличаше на баща си, но се беше превърнал в нещо като негова по-стара версия, тъй като носеше очила със златни рамки, от които вероятно нямаше нужда, и бе зализал косата си в мазна, прилепнала прическа, която му придаваше вид на берлинско жиголо от 20-те години. Само че без сексапила.

— Мислех да те помоля да изсвириш нещо за приятелката ми — каза Финклер — но предвид на обстоятелствата…

— Не, не, ще го изсвиря — прекъсна го Алфредо. — Нали затова съм тук. Какво ще желае тя, „Честит рожден ден“?

По някаква причина Финклер не можа да каже името на песента, която бе изпратен да поръча. Дали го бе забравил от притеснение, че са го хванали, или искаше да накаже Ронит затова, че е станала причина да го хванат?

— „Моята еврейска майка“ — каза той. — Ако я знаеш.

— Свиря я през цялото време — увери го Алфредо.

И той я изсвири, по-подигравателно, отколкото Финклер някога си бе представял, че може да се изсвири, с груби кабаретни синкопи, редувани с абсурдно протяжни бавни пасажи, почти като фуга, сякаш че беше написана за гавра с майчинството, а не в негова възхвала.

— Това не е „Над Алабама падаха звезди“ — каза Ронит Кравиц. Като се изключи деколтето й, което бе по-голямо от нея самата, тя нямаше много други впечатляващи качества. Под масата носеше обувки на висок ток, обсипани с камъчета, но те не се виждаха. И макар косата й да беше с прекрасен синкавочерен оттенък и да проблясваше под светлината на полилеите, тя също, както и очите на присъстващите, се губеше в бездънната златиста бездна, която тя носеше пред себе си така, както горд инвалид носи недъга си. Проломът Манавату[1], го наричаше мислено Финклер, когато не я обичаше, а в момента не я обичаше.

— Това е неговата интерпретация — поясни той. — По-късно ще му я изтананикам така, както ти я харесваш.

Явно беше неспособен да научи един урок — че компанията на абсурдно секси жени прави мъжа да изглежда като глупак. Прекадено дълги крака, прекалено къса пола, прекалено разголени гърди — и вече предизвикваш смях като кавалер, а не завист. За миг му се прииска да си е вкъщи с Тайлър, докато не си спомни, че напоследък и тя показва прекалено много от всичко. А беше майка.

Той нито веднъж не намигна на Алфредо през салона, нито го дръпна настрани в края на вечерта, за да пъхне банкнота от петдесет паунда в джобчето на сакото му с молба всичко да си остане между тях. Като философ-практик Финклер твърдо спазваше етикета на предателството и измяната. За него беше неуместно да сключва мъжки заговори с детето на стар приятел, да не говорим да го въвлича в историите с изневери на по-старото поколение, били те забавни или не. Той беше казал „А-хъм“ и това трябваше да е достатъчно. Но стана така, че двамата се засякоха в мъжката тоалетна.

— Поредната нощ на буйни веселби — каза Алфредо, като си вдигна отегчено ципа и се зае да оправя зализаната си коса пред огледалото. Като приключи, нахлупи на главата си мека шапка с плоско дъно, която с един замах заличи всякакъв помен от Берлин и върна Финклер край бреговете на Темза.

Истински син на баща си, помисли си той, способен едновременно да прилича на всички и на никой.

— Не харесваш ли работата си? — попита Финклер.

— Да я харесвам? Трябва някой път да опиташ да свириш на пиано пред хора, които са тук, за да ядат. Или да умрат. Или и двете. Прекалено са заети да слушат собствените си стомаси, за да чуят и една нота от онова, което свиря. Няма да различат Шопен от тракане на лъжици. За тях аз съм просто фонов шум. Знаеш ли как се забавлявам понякога, докато свиря? Измислям си истории за хората наоколо. Този се чука с онази, тази с онзи — което, казвам ти, не е лесно на място като това, където повечето хора за последен път са правили секс, преди аз да се родя.

Финклер не изтъкна, че той представлява изключение от това правило.

— Добре скриваш недоволството си — излъга.

— Така ли? Това е, защото се изпарявам. Отивам някъде другаде. Мислено свиря в „Сизърс Палас“[2].

— Е, и това не ти личи.

— Все е някаква работа.

— Всички в крайна сметка се примиряваме с някаква работа — каза му Финклер, сякаш говореше пред камерата.

— Така ли гледаш на онова, което вършиш?

— В общи линии, да.

— В такъв случай колко жалко и за теб.

— Имаш предвид, за мен, както и за теб ли?

— Да, и за мен също, но аз съм млад. Все още има време да ми се случва какво ли не. Може дори да стигна до „Сизърс Палас“. Имах предвид, както и за татко.

— Той не е ли щастлив?

— Ти как мислиш? Познавате се от деца. Изглежда ли ти доволен от живота?

— Не, но той открай време си е така.

— Така ли? Открай време, а? Това обяснява защо не мога да си го представя млад. Този човек сякаш се е родил стар.

— Ето, аз пък например си мисля за него като за човек, който винаги е бил млад — каза Финклер. — Предполагам, всичко зависи от това какъв е бил, когато си го видял за пръв път.

Алфредо извъртя очи под наперената си шапка, сякаш искаше да каже „Стига с тия задълбочени простотии, чичо Сам“. Но иначе думите, които каза, бяха:

— Не че сме особено гъсти с него — мисля, че той тайно предпочита моя полубрат — но го съжалявам заради онова глупаво дубльорство, с което се занимава, особено ако се чувства така, както се чувствам аз.

— О, хайде стига, на твоята възраст чашата винаги е наполовина пълна.

— Не, на твоята възраст чашата е наполовина пълна. На моята възраст ние не искаме половин чаша, била тя пълна или празна. Всъщност изобщо не ни трябва никаква чаша. Трябва ни халба, и то преливаща. Ние сме материалистичното поколение, не забравяй.

— Не, ние сме материалистичното поколение.

— Тогава ние сме кърканото поколение.

Финклер му се усмихна и си представи заглавието на новата си книга: „Полупълната чаша: Шопенхауер за тийнейджъри-гуляйджии“.

Това не беше грубо използвачество. Съвсем неочаквано той изпита бащински чувства към младежа. Може би изплуваше някакво усещане, което бе имал навремето към Треслъв. А може би това беше екстазът на заграбването — радостта, която получаваш от това да си баща на нечии чужди деца — огледален образ на радостната роля, която в същия този момент изпълняваше Треслъв — да е съпруг на нечия чужда жена, макар и тази жена упорито да извръщаше лице от него и да си играеше с пениса му зад гърба си, сякаш закопчаваше някакъв сложен сутиен.

Преди да излязат заедно от тоалетната, Финклер подаде на Алфредо визитката си.

— Звънни ми някой път, когато си в града — му каза. — Не висиш тук през цялото време, нали?

— Разбира се, че не. Щях да гъбясам, ако беше така.

— Обади ми се тогава. Можем да си поговорим за баща ти… или за друго.

— Става. Или пък… през някои от седмиците работя в „Савой“ и „Кларидж“, винаги можеш да се отбиеш да ми кажеш здрасти…

С някоя шантонерка има предвид малкият му келеш, помисли си Финклер. Винаги ще ме възприема по този начин. Тръгнал да си развявам байрака с пролома Манавату. И никога няма да ме остави да го забравя.

С вътрешния си взор Финклер се видя как се среща с Алфредо по тоалетните през следващите петдесет години, докато Алфредо стане много по-възрастен, отколкото е той сега, а самият Финклер се превърне в прегърбено старче, подаващо му пачки неизползвани банкноти в кафяви хартиени пликове.

Те стиснаха ръце и се разсмяха. Всеки от тях остана малко поласкан и малко нащрек.

Момчето е опортюнист, помисли си Финклер, но няма значение.

Той си мисли, че аз си мисля, че ще имам някаква полза от познанството си с него, помисли си Алфредо, и може би е така. Но и за него ще е от полза да се познава с мен. Току-виж се научил да си избира малко по-прилични фусти.

Така започна донякъде завладяващото, но и взаимно дразнещо приятелство между двамата мъже с различни възрасти и интереси.

Алфредо никога не споменаваше за това пред майка си или своя полубрат. Той обичаше тайните. Но сега, когато всички седнаха обратно на масата, разполагаше с тайна, която нямаше как да удържи.

— Татко са го обрали. Знаехте ли?

— Всеки го обират — каза Родолфо. — Това е Лондон.

— Да, но това е бил по-различен обир. Мега обир, тъй да се каже.

— Боже, да не са го наранили? — възкликна Джанис.

— Точно там е работата. Явно той твърди, че не, но чичо Сам смята, че да.

— Виждал си се с чичо си Сам?

— Случайно попаднах на него в един бар. Така разбрах какво е станало.

— Баща ти щеше да вдигне шум до бога, ако го бяха наранили. Той го прави дори като си пореже пръста.

— Не е такъв вид нараняване. Сам казва, че е здравата потресен от нападението, но не го приема. Бил в период на отрицание.

— Той винаги е в такъв период — каза Джозефин. — На отрицание, че е копеле.

— В отрицание на какво е според Сам?

— Трудно е да се каже. На самоличността си или нещо подобно.

Джозефин изпръхтя презрително.

— Кажи ми нещо, което да не знам.

— Не, нещата са по-необичайни. Изглежда, че е бил ограбен от жена.

— От жена? — повтори Родолфо с нескрито развеселен вид. — Знаех си, че е бъзльо, но да го ограби жена…!

— Звучи като осъществяване на някакво желание — каза Джанис.

— Да, на моето — засмя се Джозефин. — Само дето ми се иска да можех да ви кажа, че аз съм го обрала.

— Джозефин! — смъмри я Джанис.

— Хайде, стига. Не ми казвай, че на теб няма да ти се прииска да му направиш нещо, ако го видиш да върви по улицата, като си дава вид на дядото на Леонардо ди Каприо и заобикаля пролуките между плочките, или с каквото там се занимава в момента.

— Защо не спреш да се преструваш и не ни кажеш какво действително мислиш за татко? — попита Родолфо, все още развеселен от мисълта как баща му се е дал на една жена.

— Имаш предвид, да си призная, че още го обичам? — тя изпърха престорено с клепки.

— Във всеки случай според Сам това са пълни глупости — каза Алфредо. — Неговата теория е, че той просто изживява стрес.

— Стрес от какво?

— От това, което се е случило с леля Тайлър и с жената на още един от неговите приятели. Чичо Сам смята, че просто смъртта му е дошла повече, отколкото може да понесе.

— Такъв си е баща ти отвсякъде — каза Джозефин. — Алчен малък обирач на гробове. Защо не остави другите мъже сами да оплакват жените си? Защо все трябва да се включва в действието?

— Сам казва, че бил много привързан и към двете жени.

— О, не се и съмнявам. Особено след като са ритнали камбаната.

— Значи — каза Джанис, игнорирайки думите й — Сам смята, че тази нападателка се е материализирала от мъката на Джулиан…

— Мъката?!

— Не, чакайте, мисълта е интересна. Може би тъкмо това са призраците — въплъщения на нещата, които ни тревожат. Но чудно, защо пък обир? Защо е било нужно насилието?

— Този разговор взе да ми става малко сложен — каза Родолфо. — Не можем ли да се върнем на това как татко е бил изтарашен от някаква клошарка?

— Предполагам, че отговорът е във вината — продължи Джозефин, без да му обръща внимание. — Сигурно ги е опъвал и двете. Или, още по-лошо, пял им е арии от Пучини.

— Твоят беше Верди — напомни й Джанис.

— Както и да е — каза Алфредо — Сам е на мнение, че трябва да отиде някъде за известно време.

— Къде, в лудницата?

— Да му организираме някаква почивка. Знаете колко трудно склонява да прави планове за пътувания. Бои се от влакове, бои се от самолети, бои се да ходи на места, където няма да знае как да си поиска парацетамол в аптеката. Всъщност чичо Сам смята, че най-добре ще е, ако някой от нас отиде с него. Има ли желаещи за една ваканция с татко?

— Мен не ме бройте — каза Родолфо.

— И мен — каза Джанис.

— Не и ако ще да е последният мъж на планетата — допълни Джозефин. — Ако Сам Финклер си е навил на пръста, че това е толкова добра идея, нека той върви с него.

— Значи единодушно не, така ли? — засмя се Алфредо.

Едва когато отново станаха да си тръгват, след като се споразумяха, че момчетата поне ще му се обадят и може би ще го изведат на обяд, Алфредо си спомни още нещо, което Финклер му беше казал.

— И освен това… той е решил, че е евреин.

— Чичо ти Сам? Че той нали си е евреин?

— Не, татко. Татко е решил, че е евреин.

— Татко е решил, че е евреин? Татко, евреин?

И четиримата седнаха отново.

— А-ха.

— Какво означава решил? — поиска да знае Родолфо. — Не можеш просто така да се събудиш една сутрин и да решиш, че си евреин — или можеш?

— В БиБиСи съм работила с много хора, които някоя сутрин се събуждаха и решаваха, че не са евреи — каза Джозефин.

— Но обратното става ли?

— Да пукна, ако знам — каза Алфредо. — Но не мисля, че татко смята тепърва да се поеврейчва. Ако правилно съм разбрал чичо Сам, в главата му е влязла мухата, че вече е евреин.

— Господи — каза Родолфо. — Тогава ние с теб какви сме?

— Не-евреи — отвърна Джозефин. — Не бери грижа, евреите не вярват на жените си в леглото, така че можеш да си евреин само ако си излязъл през еврейска вагина. А аз нямам еврейска вагина.

— Нито пък аз — каза Джанис. — И моята не е.

Алфредо и Родолфо се спогледаха с такива физиономии, сякаш щяха да повърнат. Но освен гадене Родолфо изрази също и недоумение.

— Нещо не ми стана ясно. Ако не вярваш на жените си, защо ще искаш точно от тях да зависи дали си евреин?

— Защото иначе нямаше да има как да кажеш, че си евреин, ако разчиташ на баща си, а той се окаже грамаден черен арабин със златни зъби.

— Нима еврейките спят с араби?

— Миличък, еврейките спят с всички.

— По-тихо — каза Джанис, като им посочи келнерите с мълчаливо завъртане на глава. Не бива да забравят — предупреди ги тя с очи — че са в ливански ресторант.

— Интересно, все пак — зачуди се Родолфо — ако открия, че съм наполовина евреин, дали изведнъж ще стана наполовина по-умен?

Джанис разроши косата на сина си.

— Нямаш нужда точно от него, за да си умен.

— Тогава наполовина по-богат?

[1] Известна географска забележителност в Нова Зеландия. — Б.пр. ↑

[2] Caesar’s Palace — Луксозен хотел и казино в Лас Вегас, Невада. — Б.пр. ↑

Пета глава

1

На хора с натрапчиви идеи не се казва „Намери я и я доведи“.

Но Треслъв по-скоро би пукнал, отколкото да отдели на въпросната „я“ дори още минута от своето време. Рано или късно идва момент да кажеш „не“ на подтиците си. Той облече палтото си и пак го съблече. Стига толкова. Знаеше какво си е помислил. Знаеше какво е чул. Ти си евреин. Не Мръсен евреин, нито Скапан евреин, нито Прекрасен евреин. Просто Ти си евреин. Именно странността на думите доказваше, че тя е казала именно това. Защо му е да си измисля нещо толкова необичайно? Думите Ти си евреин, ей така, неподправени — Ти си чист, неподправен евреин — не подкрепяха никакви теории за предположения. Не отговаряха на никаква нужда, която Треслъв да долавя у себе си. Не доказваха нищо, не решаваха нищо, не задоволяваха нищо.

Треслъв беше наясно и с насрещния аргумент. Съчинил си го е заради някаква своя нужда. Е, защо някой не му покажеше тази нужда.

Самата произволност на станалото беше свидетелство за неговата автентичност. Психологията на Треслъв не търсеше, нито намираше и най-малко удовлетворение от него. Но въпросът с нападателката оставаше. Дали го бе нарекла евреин просто ей-така? Не, бе го нарекла евреин, защото беше видяла евреин. А защо ще му казва какво е видяла, вече представляваше отделен въпрос. Предвид на обстоятелствата, можеше и да не му казва нищо. Можеше да му вземе ценностите и да си тръгне, без да промълви и дума. Не беше й оказал някаква съпротива, нито бе очаквал благодарности. Повечето обирджии, предполагаше той, не категоризираха жертвите си, докато ги грабят. Ти си протестант. Ти си китаец. Защо ще го правят? Можеше да се очаква, че протестантът или китаецът ще знаят какви са и без да им го казват. В такъв случай Ти си евреин беше или израз на някаква неудържима ярост, или бе казано за негова информация. Взимам ти часовника, портфейла, писалката, мобилния телефон и самоуважението — ценностите ти, накратко — но в замяна ще ти дам нещо: просто в случай че не знаеш, защото имам едно такова смътно малко чувство (не ме питай защо), че може и да не знаеш, но ти си евреин.

Чао.

Треслъв не беше склонен да приеме, че е попаднал на случаен маниак, или че се е озовал на неподходящото място в неподходящия момент. Беше се наситил на случайности.

Целият му живот беше случайност. Раждането му беше случайност — родителите му бяха казвали: „Не сме те планирали, Джулиан, но ти беше приятна изненада“. Също и синовете му. С тази разлика, че той никога не им беше казвал, че са били приятна изненада. Модулното обучение в университета беше случайност; в друго време щеше да завърши класическа филология или теология. БиБиСи беше случайност. Гадна случайност. Жените, които беше обичал, до една бяха случайности. Ако животът не съдържаше нишка от смисъл в себе си, защо да го живее? Някои хора намираха Господ на най-неочаквани места. Други откриваха себе си в общественополезните дела или в саможертвата. Треслъв бе стоял в очакване, откакто се помнеше. Е, добре, помисли си той. Най-сетне и моята съдба ме зове.

Два дни по-късно той вечеряше заедно с други евреи в апартамента на Либор.

2

Половин година преди смъртта на съпругата си Сам Финклер получи покана за участие в предаването „Дезърт Айлънд Дискс“[1].

Щеше да е жестоко да се предположи, че връзката между двете събития е нещо друго, освен съвпадение.

Те седяха в градината си, отделена от парка само от една ниска ограда, когато Финклер повдигна въпроса. Трябваше да избира между това и да помага на Тайлър в плевенето. Градината им отдавна бе нарочена като място за всичко друго, но не и за релаксация, поради това, че Тайлър вечно работеше в нея, а Финклер страдаше от алергия към морави, цветя и към идеята за отпускане. „Шезлонгът е за излежаване — излегни се!“ — нареждаше му тя. Но после се убеди в нещо, което той винаги бе знаел за себе си — че тялото му не е пригодено да се излежава в шезлонг. „Ще се излежавам достатъчно, когато му дойде времето“, бе неговият отговор. Така че той или не дръзваше да си покаже носа в градината въобще, или когато го правеше, обикаляше по края й като детектив, търсещ скрит в храстите труп, като поспираше само колкото да сподели онова, което му беше на ума, а то — поне в частта, която можеше да сподели с Тайлър — неизменно бе свързано с работа. Той знаеше, че в мига, в който млъкне или забави своя говор, Тайлър ще го хване да държи някой бамбуков кол или да притиска с пръст възел от зелена връвчица. Задачи, които сами по себе си не бяха тежки, но караха Финклер да се чувства така, сякаш животът му е на път да угасне сред загниваща слама и тор.

— Хванах се да участвам в „Дезърт Айлънд Дискс“ — съобщи й той от най-далечния ъгъл на градината, като за по-сигурно се държеше с две ръце за един водосток зад гърба си.

Тайлър пълзеше на четири крака по земята, опитвайки се да склони към живот каменистата почва. Погълната от калта, тя не вдигна очи.

— Хванал си се? Как така си се хванал? Не знаех, че си хвърлил и такава въдица.

— Не съм. Те я хвърлиха за мен.

— Тогава кажи им да те пуснат обратно във водата.

— Защо ще го правя?

— А защо не? Какво общо имаш с това предаване? Първо, ти умираш от ужас, като стъпиш в градината, а какво остава за пустинен остров. И второ, никога не си притежавал нито един запис. Ти нищо не разбираш от музика.

— Напротив.

— Добре, кажи ми каква музика харесваш.

— А, харесвам — това не е същото като разбирам.

— Педантичен гад! — каза тя. — Не стига това, че си лъжец, ами трябва да си и педант. Препоръчвам ти да не участваш в това предаване. Няма да ти бъде от полза. Хората разбират, когато си съчиняваш. Започваш да викаш.

Финклер може и да се беше хванал за участието, но нямаше намерение да кълве на стръвта на жена си.

— Няма да лъжа. Не е задължително всеки от записите да бъде музика.

— Тогава какво ще избереш? Как Бъртранд Ръсел си чете мемоарите? Направо изгарям от нетърпение.

Тя се изправи и избърса ръце в градинарската престилка, която той й бе купил преди години. Носеше също обеците, които й бе подарил. Както и златния Ролекс, получен от него по случай десетата годишнина от сватбата им. Тайлър градинарстваше напълно гримирана и с всичките си украшения. Ако трябваше ей-сега да спре да разпръсква тор и да отиде на вечеря в Риц, щеше да й се наложи само да смъкне ръкавиците и да прокара един-два пъти пръсти през косата си. Гледката на жена му, надигаща се от торта като някаква съвременна Венера, бе причината, поради която Финклер не можеше да стои встрани от градината, независимо от ужаса, който тя всяваше в него. За него бе мистерия защо си прави труда да се занимава с любовници, след като намира жена си за толкова по-привлекателна от всички тях.

Дали беше лош човек, или просто глупав? Не се чувстваше лош пред себе си. Вярваше, че като цяло е добър и верен съпруг. Просто в природата на мъжа не беше програмирано да е моногамен, това бе всичко. А той дължеше дан на своята природа, дори когато тя бе в разрез с неговото желание, което бе да си стои вкъщи и да боготвори жена си.

Всичко опираше до природата, до повика на природата. Природата бе мръсницата, а не той.

— Мислех си като начало — каза той в пристъп на сантименталност — за музиката, която свиреше на сватбата ни.

Тя отиде до крана, за да пусне водата в маркуча.

— „Сватбеният марш“ на Менделсон? Не е особено оригинално. А и ако нямаш нищо против, бих предпочела да не намесваш сватбата ни, тъй като тя ще е последното нещо, за което ще си мислиш на пустинен остров. Ако Менделсон е най-доброто, за което можеш да се сетиш, по-добре им кажи, че си прекалено зает. Освен ако не е написал и „Марш на изневярата“.

— Прекалено зает за „Дезърт Айлънд Дискс“? Никой не е прекалено зает за това предаване. Подобни предложения се грабват, без да мислиш — тук става дума за кариера.

— Ти вече имаш кариера. Защо вместо това не грабнеш края на маркуча?

Финклер не можеше да определи къде точно е краят на маркуча и започна отново да обикаля градината с вид на детектив, като се взираше в храстите и се чешеше по главата.

— Там, откъдето тече водата, малоумник такъв. От колко години живееш тук, та още не си се научил да си държиш маркуча? Ха-ха — засмя на шегата си тя. Той не се засмя.

— Да те поканят за участие в „Дезърт Айлънд Дискс“ е един вид признание — продължи да упорства, след като най-сетне откри края на маркуча и сега се чудеше какво трябва да прави с него.

— Е, нали те поканиха. Вече си поканен. Какво пречи сега да откажеш? Мисля, че от това ще има безкрайно голяма полза за кариерата ти. Докажи, че не си натрапчив. Дай го тук.

— Не съм натрапчив?

— Не умираш от желание да ходиш. Не си отчаян.

— Ти каза натрапчив.

— Е, и?

— Имаш предвид, натрапчив евреин?

— О, за Бога! Изобщо нямам предвид това и ти го знаеш. Натрапчивият евреин е твое собствено творение. Ако се боиш, че хората те възприемат по този начин, това си е твой проблем, не мой. Аз мисля, че си само натрапчив, и точка. А и в нашите отношения аз съм евреинът, не забравяй.

— Това са глупости и ти го знаеш.

— Кажи Амида[2] тогава. Назови ми една от Осемнайсетте благословии…

Финклер извърна очи.

Навремето можеше да й хрумне да го опръска с маркуча, знаейки, че той ще я опръска на свой ред, щяха да си устроят градинско сражение с вода, което да завърши със смях и може би дори с правене на любов на тревата за яд на съседите. Но това беше вече отминало… ако изобщо някога се е случвало. Тя се опита да си го представи как я гони и хваща, как притиска устни към нейните и с тревога установи, че не може да го направи.

Той се допита до приятелите си. Не дали да участва в предаването. Знаеше, че трябва да отиде. Но за музиката, на която можеше да се излежава на пустинния остров. Либор предложи опусите на Шуберт. И някои концерти за цигулка. Треслъв му написа имената на великите подпечатани от смъртта арии от италианската опера.

— Колко ти трябват? — попита той. — Шест?

— Стига и една. Те искат разнообразие.

— За всеки случай съм ти написал шест, ако ти дотрябват. Всичките са много различни. Понякога умира жената, а понякога мъжът. Дори добавих една, в която умират и двамата. Ще стане страхотен финал на предаването.

И на кариерата ми, помисли си Финклер.

Накрая, но не и преди да се допита и до Алфредо, той се довери на собствения си инстинкт за популизъм и избра Боб Дилън, Куийн, Пинк Флойд, Феликс Менделсон (спирайки се на Концерта за цигулка, вместо на Сватбения марш), Гърлз Алауд, неизбежния откъс от Елгар, четящия от мемоарите си Бъртранд Ръсел и Брус Спрингстийн, когото по време на предаването наричаше Босът. За книга си избра „Диалозите“ на Платон, но се поинтересува дали не са склонни този път мъничко да нарушат правилата и да му позволят да вземе и пълното събрание на „Хари Потър“.

— За малко разнообразие от цялата тази сериозност ли? — попита го водещият.

— Не, разнообразието беше Платон — отвърна Финклер. На шега, разбира се, но също и на сериозно за онези от слушателите, които предпочитаха да бъде така.

За да докаже на съпругата си, че тя не е единственият евреин в брачния им съюз, за него имало важно значение да ходи всяка сутрин в синагогата заедно с баща си и да го слуша как казва молитви за своите родители, горещи сърцераздирателни жалби, които го трогвали и, да, оставяли дълбока следа в душата му. Yisgadalvtyiskadash… древният език на евреите, разнасящ се като камбанен звън за мъртвите. Да се възвисява и свети великото Му име. Молитва, която и той на свой ред казвал след смъртта на баща си. Философът-рационалист, признал Бога пред лицето на истини, в които разумът никога не можело да се надява да вникне. В тишината на студиото, мина му през ума, можеше да се чуе падането на карфица. Еврейското му потекло винаги бе играло огромна роля за него, призна той, служейки му за ежедневна опора и вдъхновение, но не можел да държи устата си затворена пред факта на изселването на палестинците.

— По въпроса за Палестина — продължи с дрезгавина в гласа — аз се чувствам дълбоко засрамен.

— Дълбоко самомнителен, искаш да кажеш — изкоментира Тайлър, когато чу предаването. — Как можа да го направиш?

— Как можех да не го направя?

— Това не беше темата на разговора, ето как. Никой не те питаше.

— Тайлър…

— Да, знам, съвестта ти те е накарала. Удобно нещо е тази твоя съвест. Когато ти трябва, е там, когато не ти трябва, я няма. Е, аз пък се срамувам от твоя публичен показ на срам, а дори не съм еврейка.

— Именно там е причината — каза Финклер.

Той беше разочарован, че нито една от хитроумните му, шлифовани фрази не се превърна в „Цитат на седмицата“, но пък бе поласкан, когато две седмици след предаването получи писмо от неколцина известни евреи от театралните и академични среди, които го канеха да се присъедини към тяхната група. Засега тя бе само идея без ясно определена насока, но в чест на куража на неговото изказване те вече имаха намерението да я реформират и да я нарекат „Засрамените евреи“.

Финклер бе трогнат. Похвалата от неговите равни му въздействаше почти толкова силно, колкото и молитвите за дядо му, които никога не бе казвал. Той огледа списъка с имената. Повечето от професорите вече познаваше и нямаше особено високо мнение за тях, но актьорите даваха ново измерение на висините на славата. Макар да не беше голям почитател на театралното изкуство и да мръщеше нос на предложенията на Тайлър да отидат да гледат някоя пиеса, фактът, че му пишеха актьори — макар и актьори, които не ценеше твърде като такива — поставяше нещата в по-друга светлина. В списъка имаше и един известен майстор-готвач, както и двама звездни комедианти.

— Господи! — каза Финклер, когато получи писмото.

Тайлър беше в градината, като този път се излежаваше върху шезлонга. В ръката си държеше чаша кафе, а пред нея имаше разгърнати вестници. Беше спала, макар че още бе едва късна сутрин. Финклер забелязваше, че напоследък се изморява по-лесно от преди.

— Господи! — повтори по-високо той, така че да го чуе.

Тя не се помръдна.

— Някой те съди за неспазено обещание ли, миличък?

— Не всички са засрамени от мен, както се вижда — отвърна той, като изброи най-видните имена сред подписалите писмото. Бавно. Едно по едно.

— И?

Тя изрече думата почти за толкова време, за колкото съпругът й бе изредил дузината имена.

— Какво значи „и“? — запита той с потръпващи ноздри.

Тя седна и погледна към него.

— Самюъл, сред хората, които ми изчете току-що, няма нито един, към когото да изпитваш и капка уважение. Ти се отвращаваш от професорите. Не харесваш актьорите — особено тези актьори, нямаш време за известните готвачи и не можеш да понасяш комедиантите, а най-малко тъкмо тези комедианти. Винаги си казвал, че не са смешни. Че сериозно не са смешни. Защо тогава мен — не, защо теб ще те е грижа какво мисли който и да било от тях?

— Моята преценка за тях като изпълнители едва ли има отношение към настоящия случай, Тайлър.

— А кое има тогава? Твоята преценка за тях като политически анализатори? Като историци? Теолози? Морални философи? Не си спомням някога да си ми казвал, че макар да са скапани комедианти, ги намираш за задълбочени мислители. Всеки път когато си работил с актьори, ги обявяваш за кретени, неспособни да съставят едно изречение или да изразят половин мисъл. И естествено, неспособни да разберат твоите. Кое се е променило, Самюъл?

— Приятно е да получиш подкрепа.

— Откъдето и да било? От когото и да било!

— Не бих нарекъл тези хора когото и да било.

— Не, по твоите думи те бяха по-малко от когото и да било. Едва сега, когато те захвалиха, станаха важни.

Той разбра, че няма да може да й изчете цялото писмо, да й каже как неговият „кураж“ е вдъхновил, или най-малкото съживил едно движение, засега малко, но способно да се разрасне до неизвестно какви размери. Нямаше да може да сподели с Тайлър колко е хубаво да получиш признание, затова мислено я прати по дяволите.

И все пак не искаше да се оттегли без бой. Ето защо реши да бъде кратък.

— Хвалбата е различна, когато си похвален от свои.

Тя затвори очи. Нямаше нужда да ги държи отворени, за да чете мислите му.

— Боже, Шмуели, какви шибани глупости говориш. От свои! Забрави ли, че ти не обичаш евреите? Страниш от тяхната компания. Публично си заявявал, че се отвращаваш от тях заради това, че си разиграват коня, а после твърдят, че вярват в един състрадателен Господ. А сега, понеже неколцина посредствени полуизвестни евреи са решили да излязат и да ти кажат, че са съгласни с теб, изведнъж пощуря по тях. Това ли ти беше нужно? Щеше ли да бъдеш примерно еврейско момченце, ако другите еврейски момченца те обичаха повече като малък? За мен това няма смисъл. Не го разбирам. Да станеш отново пламенен евреин, за да се опълчиш срещу юдаизма.

— Не юдаизмът е това, срещу което се опълчвам.

— Е, положително не е християнството. Засрамените евреи? По-достойно щеше да бъде, ако се беше сдружил с Дейвид Ървинг[3] или беше постъпил в БНП[4]. Дай си сметка какво действително искаш, Самюел… Сам! Защото това не е вниманието на евреите. Те просто няма да са ти достатъчно на брой.

Той не я доизслуша. Качи се горе, седна на бюрото си със звънтящи уши и написа писмо на признателност до Засрамените евреи — признателност за тяхната признателност. За него щеше да е чест да се присъедини към групата им.

След седмица получи от тях ентусиазиран отговор.

Изпита дълбоко чувство на гордост, помрачена, разбира се, от тъга от името на онези, чието страдание бе наложило създаването на Засрамените евреи.

Тайлър жестоко грешеше по отношение на него. Той не се стремеше към онова, в което тя го обвиняваше, че се стреми. Гладът му за овации — или дори за одобрение — не беше така всепоглъщащ. И Бог му беше свидетел, той вече се чувстваше достатъчно одобрен. Тук ставаше дума за приемане. Ставаше дума за истината. Някой трябваше да я изговори. И ето, сега други бяха готови да я изговорят заедно с него. И в негово име.

Ако Ронит Кравиц не беше дъщеря на израелски генерал, той щеше да й се обади и да й предложи да си организират купон на Засрамените евреи в Ийстбърн.

[1] Популярно радиопредаване на БиБиСи, в което се канят известни личности и се поставят във въображаемата ситуация на корабокрушенци на пустинен остров. На госта се предлага да избере осем музикални произведения, една книга и един луксозен предмет, които ще вземе със себе си. — Б.пр. ↑

[2] Основната молитва в еврейската литургия, съдържаща осемнайсет благословии. — Б.пр. ↑

[3] Дейвид Ървинг (1938), английски писател, автор на книги за Втората световна война, възприеман противоречиво заради приписваните му симпатии към Третия райх и отричане на холокоста. — Б.пр. ↑

[4] Британска национална партия, крайнодясна партия във Великобритания. — Б.пр. ↑

3

Както се оказа, Тайлър все пак отиде да гледа още една серия от предаванията на мъжа си в апартамента на Треслъв в Хемпстед, който не беше в Хемпстед. А също така и няколко последващи серии през определени интервали. Онова, което се случваше между нея и Треслъв, така и не разцъфтя в истинска връзка. Никой от двамата не търсеше връзка — поне Тайлър не я търсеше, а Треслъв бе започнал да се пази от търсене на каквото и да било — но те намираха начин да показват един към друг нежност, която надхвърляше границите на обикновената следобедна изневяра, подхранвана от завист и гняв.

Треслъв не пропусна да забележи нарастващата й умора.

— Изглеждаш ми бледа — каза й той веднъж, докато обсипваше лицето й с целувки. Тя се подлагаше на тях със смях. Тихият й, а не хрипливият й смях. — И си някак унила — добави той, като я целуна още веднъж.

— Съжалявам — отвърна тя. — Не бях дошла, за да те депресирам.

— Не ме депресираш. Бледността ти отива. Обичам, когато една жена изглежда трагично.

— Боже, сега пък трагично. Толкова ли е зле?

Да, толкова беше зле.

Треслъв би казал „Ела и умри при мен“, но знаеше, че не може. Една жена трябваше да умира в собствения си дом и в обятията на собствения си мъж, независимо че любовникът й би попивал челото й с повече грижа, отколкото съпругът й някога би могъл.

— Наистина те обичам, знаеш ли? — й каза той по време на срещата, която и двамата в сърцата си подозираха, че ще им бъде последна. Беше й казал, че я обича и първия път, когато спаха заедно, гледайки Сам на екрана. Но този път той наистина го чувстваше. Не че не го бе чувствал и тогава. Но този път го чувстваше по различен начин. Чувстваше го заради нея.

— Не ставай глупав — каза му тя.

— Така е.

— Не, не е.

— Наистина е така.

— Наистина не е така, но е много мило, че го искаш. Ти беше чудесен към мен. Аз не си правя илюзии, Джулиан. Разбирам мъжете. Познавам странния начин, по който работи мъжкото приятелство. Никога не съм се залъгвала, че с нещо съм по-различна от другите съпруги в моето положение — просто едно средство, с което да уреждате помежду си своето съперничество. Казах ти го още в началото. Но бях доволна да се възползвам от това за своите собствени цели. И ти благодаря, че ме накара да се чувствам така, сякаш аз съм тази, която си искал.

— Аз наистина исках теб.

— Вярвам, че е било така. Но не и толкова, колкото искаше Самюъл.

Треслъв беше ужасен.

— Аз да съм искал Самюъл?

— Не, нямам предвид в смисъл да го чукаш. И аз никога не съм го обичала в смисъл да го чукам. Съмнявам се, че някой изобщо е. Той не е мъж за чукане. Не че това някога го е спирало… нито пък любовниците му. Но той притежава нещо, не точно аура, но някакво излъчване на тайнственост, в което ти се иска да проникнеш, някакво умение за бързо схващане или вещина, в които ти се ще да се отъркаш. Той е един от онези евреи, на които в друга епоха и най-върло мразещият евреите император или султан би дал висока служба. Той създава впечатление на човек с връзки, който знае как да се справя с нещата, и ако си близо до него, имаш чувството, че ще се справи и заради теб. Но няма нужда аз да ти казвам тези неща. Ти ги усещаш. Знам, че ги усещаш.

— Не съм знаел, че усещам нещо подобно.

— Повярвай ми, така е. И тук идва моята роля. Аз съм онова, чрез което се отъркваш. Чрез мен ти се свързваш с него.

— Тайлър…

— Всичко е наред. Аз нямам нищо против да съм откраднатият звезден прах, който те поръсва със значимост втора ръка. За мен е важно, че си отмъщавам на него и в същото време получавам повече внимание от теб.

Тя го целуна. Целувка за благодарност.

Целувката, помисли си Треслъв, която една жена дава на мъжа, който не я разтърсва до дъното на душата й. Защото това означаваше неговото „внимание“ към нея — че е мил, но не представлява предизвикателство, не е мъж с влияние, някой, който да й отваря достъп към желаните неща. Да, тя идваше в дома му, плъзваше се в леглото му със своята ъгловата невярност и се чукаше с него, но без действително да обръща внимание, че той е там. Дори тази целувка някак се плъзна покрай него, сякаш тя всъщност целуваше някой, стоящ в съседната стая.

Дали бе вярно онова, което му каза? Че да спи с жената на Сам му даваше временен почетен достъп до успеха на Сам? Ако беше така, защо не се чувстваше по-преуспял? Харесваше му идеята, че Сам не е мъж за чукане, но какво струваше тази информация, ако и той самият не беше мъж за чукане? Бедната Тайлър, да спи с двама мъже, които не са за чукане. Нищо чудно, че изглежда зле.

Но също така и бедният аз, помисли си Треслъв. Средство, с което уреждат помежду си своето съперничество, се бе нарекла тя. Помежду си — тоест, в сделката имаше и нещо за Сам. Означаваше ли това, че той знае? Дали когато се прибираше у дома, Тайлър не разказваше на съпруга си как неговият приятел не е мъж за чукане? Възможно ли бе Сам да получава удоволствие от това? Или и двамата да получават удоволствие?

Дали финклерите постъпваха така?

За първи път Треслъв наруши правилото, което всички изневеряващи трябва да спазват или да погинат, и си ги представи заедно в леглото. Тайлър, още свежа от него, се обръща към съпруга си с усмивка, обърната с лице към него, както нито веднъж не се бе обръщала към Треслъв, държи пениса му пред себе си подобно на сватбен букет, а не като ребус, който трябва да се нареди зад гърба като този на Треслъв. Дори го гледа, може би му дава и име, възхищава му се, поема го фронтално, както никога не се бе възхищавала и не бе поемала неговия.

— Междувременно — каза тя, като погледна часовника си, макар да нямаше предвид „в тази минута“, — той си е намерил нова занимавка.

Дали Треслъв го беше грижа?

— Каква? — попита той.

Тя махна с ръка, сякаш сега, когато я беше попитал, й се искаше да не го е споменавала въобще или сякаш смяташе, че той така или иначе няма да може да проумее детайлите.

— О, пак неговите израелски работи. Извинявай, палестински, както той държи да ги нарича.

— Знам. Чувал съм го.

— Слуша ли го по „Дезърт Айлънд Дискс“?

— Не, това го пропуснах — излъга Треслъв. Не го беше пропуснал. Само бе положил огромни усилия да не го слуша, нито да влиза в разговор с някой, който го е слушал. Да гледа Финклер по телевизията, докато спи с жена му, беше едно, но „Дезърт Айлънд Дискс“, което се слушаше от цялата страна…

— Много умно си направил. Ще ми се и аз да го бях пропуснала. Всъщност щях да дойда тук нарочно, за да го пропусна, но той настоя да го слушаме заедно. Което трябваше да събуди подозренията ми. Как така без Ронит…?

Треслъв отново се улови, че си представя Тайлър и Сам заедно в леглото, лице в лице, слушащи „Дезърт Айлънд Дискс“, как тя се възхищава на пениса му, гука му, докато той самият развива палестинските си теории по радиото.

Но не каза нищо.

— Както и да е, оттам тръгна цялата работа.

— Коя работа?

— Неговото признание за срама.

— Срам от Ронит ли?

— Не, глупчо, срам от Израел.

— А, това ли. Чувал съм го да говори на тази тема с Либор. Не е нещо ново.

— Новото е, че го обяви пред цялата страна. Знаеш ли колко хора слушат това предаване?

Треслъв имаше доста добра представа, но не му се влизаше в обсъждане на цифри. Споменаването на милиони дразнеше ушите му.

— И сега съжалява ли?

— Да съжалява! Та той е като куче в месарски магазин. Има цял куп нови приятели. Засрамените евреи. Приличат малко на Изгубените момчета[1]. Всичко се свежда до майчинска небрежност, мен ако питаш.

Треслъв се засмя. Отчасти на шегата на Тайлър, отчасти за да прогони мисълта, че Финклер има нови приятели.

— Той знае ли, че ги наричаш така?

— Изгубените момчета?

— Не, Засрамените евреи.

— О, това не съм го измислила аз. Те самите се наричат така. Това е движение, вдъхновено, ако щеш вярвай, от моя мил съпруг. Занимават се с писане на писма до вестниците.

— Като Засрамените евреи?

— Като Засрамените евреи.

— Това е малко пораженческо, не мислиш ли?

— В какъв смисъл?

— Да избереш срама за своя платформа. Напомня ми за Обществото на Елън Джеймс.

— Никога не съм чувала за него. Да не са и те антиционисти? Ако е така, не казвай на Сам. Ако разбере, че са антиционисти и отгоре на това жени, ще се присъедини към тях, преди да си го усетил.

— Не, това е група чалнати феминистки от книгата „Светът според Гарп“. Мисля, че беше от Джон Ървинг. Един бъбрив американски писател. Борец. И пише като такъв. Бяха тема на едно от първите ми радиопредавания. Отрязвали си езиците в знак на солидарност с някакво момиче, което било изнасилено и осакатено. Може да се каже, че сами са се обезсилвали с това действие, защото след това не е имало как да изразяват ефективно гнева си. Добра антифеминистка шега, както винаги съм смятал, макар аз самият да не съм антифеминист…

— Е, при нашите хора не вярвам да има рязане на езици. Те са една шумна пасмина, навикнала на светлината на прожекторите и на звука на собствените си гласове. Сам говори с тях по телефона всяка свободна минута. А освен това си правят и събирания.

— Събирания?

— Не публични, доколкото ми е известно. Поне не засега. Но се срещат по къщите си. Звучи ми отблъскващо. Като групови изповедални. „Прости ми отче, аз съгреших“. А Сам е техният отец-изповедник. „Прощавам ти, чадо мое. Кажи три пъти Аз съм засрамен и недей да ходиш на почивка в Ейлат[2].“ Не бих ги пуснала в моята къща.

— И само това ли е идеята им — че са засрамени, задето са евреи?

— Опа! — Тя постави ръка върху неговата. — Не ти се разрешава да говориш така. Те са засрамени не от това, че са евреи, а заради Израел. Заради Палестина. Както щеш го кажи.

— Значи са израелци?

— Знаеш, че Сам не е израелец. Той дори не би стъпил там.

— Имам предвид останалите.

— Не ги познавам всичките, но са актьори и комедианти, а онези, за които съм чувала, положително не са израелци.

— Тогава от какво са засрамени? Как можеш да си засрамен заради страна, която не е твоя? — Треслъв беше искрено озадачен.

— Така е, защото са евреи.

— Но нали ти каза, че не се срамуват задето са евреи.

— Именно. Но се срамуват като евреи.

— Срамуват се като евреи заради една страна, на която не са граждани…?

Тайлър отново сложи ръка върху неговата.

— Виж — каза тя. — Какво разбираме ние? Мисля, че трябва да си един от тях, за да ти стане ясно.

— Един от кои? От Засрамените?

— Евреин. Трябва да си евреин, за да разбереш защо се срамуваш да бъдеш евреин.

— Все забравям, че ти не си.

— Да, не съм. Като изключим приемането на вярата и усилията да стана такава.

— Но поне не си засрамена.

— Действително, не съм. Дори съм горда. Но не и от съпруга си. От него ме е срам.

— Значи и двамата сте засрамени.

— Да, но от различни неща. Той се срамува от това, че е евреин, а аз от това, че не е.

— А децата?

Тонът на Тайлър стана рязък.

— Те са вече в университета, Джулиан, не забравяй. Което означава, че са достатъчно големи, за да преценяват сами… но аз не съм ги отгледала като евреи, за да се срамуват от това. — Тя се засмя на собствените си думи. — Чуй ме само, отгледала съм ги като евреи.

На Треслъв му се прииска пак да й каже, че я обича.

— Е, и? — попита той.

— Е, и какво?

— Е, и какви са те?

— Едното е евреин, другото не е, третото не е сигурно.

— Три ли имаш?

Тя замахна да го удари, но леко.

— Ти си този, който трябва да се срамува — му каза.

— О, аз се срамувам, не бери грижа. Срамувам се от повечето неща, макар нито едно от тях да няма нещо общо с евреите. Освен ако не би трябвало да се срамувам за нас.

Тя го изгледа продължително, поглед, който говореше за миналото, а не за бъдещето.

— Не ти ли се гади понякога от нас? — попита така, сякаш искаше да смени темата. — Имам предвид не от нас двамата, а от нас, евреите. Не ти ли се повдига от нашата, тяхната, ангажираност със самите себе си?

— Никога не ми се гади от теб.

— Престани. Отговори ми — не ти ли се иска да спрат да занимават всички с проблемите си?

— Засрамените евреи?

— Всички евреи. Които проглушават ушите на околните с това какво е да си евреин, дали са или не са такива, дали практикуват или не, дали трябва да се носят масури или да се яде свинско, дали се чувстват в безопасност или са несигурни, дали светът ги мрази или не, шибаният Холокост, шибаната Палестина…

— Не, не бих казал, че им обръщам внимание. Виж, при Сам може да е по-различно. Винаги когато говори за Палестина, имам чувството, че си връща на родителите си за нещо. Напомня ми за първия път, когато псуваш като момче — предизвикваш Господ да те порази с гръм. И искаш да покажеш, че вече принадлежиш към момчетата, които псуват. Но аз не разбирам от политика. Знам само, че ако някой ще се засрамва, тогава може би всички ние трябва да се засрамим.

— Именно. Виж им само арогантността — Засрамените евреи, за Бога! Сякаш цял свят е опрял до откровенията на тяхната съвест. Това е, което ме засрамва…

— Като еврейска жена.

— Предупредих те да не използваш тези думи.

— Знам — отвърна Треслъв — но се възбуждам, като ги казвам.

— Е, недей.

— Моята еврейска жена — каза той. — Моята безсрамна еврейка, която не е еврейка. — И той я взе в прегръдките си и я притисна към себе си. Усещаше я по-дребна в обятията си, отколкото когато се бе опитал за пръв път да я прегърне преди повече от година. Плътта й бе изгубила от своята еластичност, помисли си той. И дрехите й не бяха така остри. Остри в буквалния смисъл. Той се бе порязал до кръв при първата им среща. У нея все още имаше гняв, но не и желание за битка. Това, че изобщо му позволяваше да я прегърне, да не говорим, че още не се бе отскубнала от него, доказваше промяната. Колкото по-малко оставаше от нея, толкова повече от нея бе негово.

— Наистина го имах предвид, когато ти казах, че те обичам — промълви той.

— Аз също, когато ти казах, че ти благодаря, задето си толкова мил.

За момент на Треслъв му се стори, че те двамата са отвергнатите, сами в тъмнината, изключени от глутницата на останалите. Днес не искаше тя да се прибира, да се връща у дома в леглото на Сам, при неговия пенис. Дали Сам се срамуваше и от пениса си? Треслъв не знаеше.

В училище той се перчеше с това, че е обрязан.

— Жените го обожават — бе казал на Треслъв веднъж под душовете.

— Лъжец.

— Не съм. Вярно е.

— Откъде знаеш?

— Чел съм. Доставя им по-голямо удоволствие. С такова парче можеш да продължаваш до безкрайност.

Треслъв също прочете на свой ред.

— Ти не можеш да получаваш удоволствието, което получавам аз — каза на приятеля си. — Изгубил си най-чувствителната си част.

— Може да е чувствителна, но е противна. Никоя жена няма да иска да ти я докосне. Каква е тогава ползата от твоята чувствителност? Освен ако не искаш да прекараш остатъка от живота си, бидейки чувствителен със самия себе си.

— Ти никога няма да изпиташ онова, което изпитвам аз.

— С твоето нещо никога няма да изпиташ каквото и да било.

— Ще видим.

— Ще видим.

А сега? Дали еврейският срам на Финклер се разпростираше и върху неговия еврейски член?

Или членът бе единствената част от него, която се радваше на изключение от посипването с пепел? Като оставим настрана палестинския въпрос, можеше ли един Засрамен евреин да продължи да доставя на жените по-голямо удоволствие, отколкото един незасрамен не-евреин?

Естествено, във всичко това можеше да няма и грам истина. При евреите никога не ставаше ясно кога се шегуват и кога не, а Финклер не беше дори от евреите, които се шегуват особено. Треслъв копнееше Тайлър да му каже за това. Да разбули веднъж завинаги мистерията. Имаха ли жените предпочитание? Тя беше в най-добра позиция да направи сравнение. Да или не? Можеше ли нейният Шмуели да продължава до безкрайност? Действително ли желанието й да гледа пениса на своя съпруг, но не и на своя любовник, се дължеше единствено и само на обрязването? Беше ли необрязаният член на Треслъв прекалено грозен за гледане? Бяха ли улучили евреите поне едно нещо правилно?

Това несъмнено би обяснило защо тя си играеше с него така, както го правеше, зад гърба си. Дали несъзнателно не се опитваше да махне препуциума му?

Той не я попита. Нямаше куража. А и по всяка вероятност нямаше да иска да чуе отговора. Освен това Тайлър не се чувстваше достатъчно добре, за да я разпитва.

Човек трябва да се възползва от възможността, докато я има. Треслъв никога не получи друга такава.

[1] Герои от книгата и пиесата „Питър Пан“, при които е характерно желанието да останат завинаги деца, за да не се ангажират с отговорностите на възрастните. — Б.пр. ↑

[2] Град в най-южната част на Израел, популярен курорт. — Б.пр. ↑

4

— Е, къде е тя? — попита Либор, отваряйки вратата.

Обикновено той му отваряше по домофона, но този път слезе с асансьора. Искаше лично да се запознае с тайнствената грабителка, която умееше да надушва религията на мъжете.

Треслъв показа на Либор дланите на ръцете си. Празни. После посочи сърцето си.

— Ето тук, вътре — каза.

Либор посочи главата на приятеля си.

— Сигурен ли си, че не е ето там?

— Мога още сега да си тръгна.

— И да те нападнат пак? Не си тръгвай. Влез и се запознай с останалите гости. Между другото, тъкмо правим Седер.

— Какво е Седер?

— Събиране по случай Пасха[1].

— Ще дойда друг път.

— Не ставай глупав. Ще ти хареса. Всеки обича Седер. Дори се пеят песни.

— Ще дойда друг път.

— Ще се качиш горе. Това е интересен празник. Стар, но интересен. Смята се, че и Бог присъства. Или поне негов Ангел. Наливаме чаша вино и за него.

— Затова ли си се издокарал така? Да посрещнеш Ангела?

Либор носеше сив костюм със сива нишка и сива адвокатска вратовръзка. На сивия фон лицето му почти се губеше. Треслъв се престори, че наднича вътре в сакото му, за да види къде е изчезнал.

Либор кимна.

— Не си ли учуден?

— От костюма ти? Да. И най-вече от факта, че панталоните ти стигат до обувките.

— Това просто показва, че ставам по-нисък с годините, нищо повече. Благодаря, че го забеляза. Но аз имах предвид, не си ли учуден, че отбелязваме Седер през септември?

— Защо? Кога трябва да го отбелязвате?

Либор го изгледа косо, сякаш искаше да каже „И това ми било евреин“.

— През март, април — горе-долу по времето на вашия Великден. Зависи от луната.

— Тогава защо го правите по-рано? Заради мен?

— Не го правим по-рано, а по-късно. Имам една умираща пра-пра-пра-не знам точно каква. Трудно е за вярване, знам. Трябва да е някъде към сто и четиридесетте. Роднина откъм страната на Малки. На тазгодишния Седер беше неразположена, а се съмнява дали ще доживее да види следващия. Така че й организираме един последен, преди да си отиде.

Треслъв докосна сивия ръкав на Либор. Идеята за последно каквото и да било винаги го разстройваше.

— Може ли да се прави така?

— Ако питаш някой равин, сигурно не. Но за мен е без значение. Човек го прави, когато му се прииска. Може и на мен да ми е последният.

Треслъв се направи, че не е чул.

— Ще разбирам ли какво става?

— Донякъде, да. Ние правим нещо като съкратен вариант. Бързо, докато горе още е останал живот.

И така, докато старата дама клюмаше през последния Седер от своя живот, Треслъв, след като се поклони на събраните гости, като гледаше да не приказва много, седна да присъства на първия негов.

Той знаеше историята. Кой не я знае? Треслъв я знаеше, защото бе пял в училище в пиеса по опуса на Хендел „Израил в Египет“ — една ненужно пищна постановка, за чието финансиране бе помогнал бащата на Финклер, плащайки за костюмите и раздавайки на всеки от участниците по едно шишенце от вълшебните си хапчета, независимо че костюмите бяха всъщност чаршафи, съшити от майката на Финклер, а от хапчетата всички хванаха разстройство. Онова, което Треслъв бе пял, се беше съхранило и досега в паметта му… Как в Египет се възцарил нов цар, който не знаел Йосифа, и как той поставил над синовете Израилеви надзорници, за да ги изнуряват с тежки работи, а те от своя страна пъшкали под тежката робия — особено му бе допаднало как всички „пъшкаха“ в хор под тази робия — как Мойсей и Арон превърнали водите в кръв и накарали спалнята на фараона да загъмжи от жаби, как циреи излезли по човеците и по добитъка и настанал гъст мрак по египетската земя, „такъв мрак, че може да се пипне“. Целият хор затваряше очи и простираше ръце напред, сякаш за да пипне тъмнината. Това бе тъмнина, която Треслъв и днес можеше да пипне, ако затвори очи. Нищо чудно, мина му през ума, че Египет е бил щастлив да види как израилтяните си отиват, след като е „нападнал върху страната им такъв страх и ужас“. С това, по негово мнение, работата бе приключена.

Но после идваше Част втора, която се състоеше основно в това как синовете Израилеви казват на Бог какво е направил за тях и как няма на света друг като Него.

— Затова ли вашият Бог ви е изоставил? — спомняше си той, че попита Финклер след концерта. — Защото така сте му досадили, та чак се е изприщил от вас?

— Нашият Бог не ни е изоставил — отвърна гневно Финклер. — И не смей да богохулстваш.

Какви дни само!

Докато гледаше хората край себе си да четат отдясно наляво, той си припомни и друга училищна хвалба на Финклер. „Ние можем да четем една книга и от двата края“, бе казал той на Треслъв, който не можеше да си представи как е възможен подобен подвиг или какви сили на тайно познание и черна магия са нужни, за да се извърши. И то не просто всяка стара книга, но още и книги, изписани с писмо, толкова древно, че е трябвало да се чегърта с остър кремък по каменни плочи, вместо да се пише отдясно наляво на хартия. Нищо чудно, че Финклер не сънуваше — в главата му нямаше място за сънища.

Либор тихо разположи Треслъв приблизително по средата на дългата, побираща около двайсетина души маса, край която всички бяха заровили глави в книгите, четейки отдясно наляво. От двете му страни седяха една стара дама и една по-млада — ще рече, млада според стандартите на събранието. След като отдаде дължимото на бръчките на първата и на малко по-изобилната плът на втората, Треслъв предположи, че двете са близки роднини. Това проличаваше и от начина, по който се привеждаха като птици напред над масата. Вероятно бяха баба и внучка, освен ако не ги делеше и още едно поколение, но той не искаше да оглежда прекалено подробно чертите им, докато са така погълнати от историята за еврейското спасение. Нещо, от което не можеше да откъсне очи обаче, бе книгата, от която четеше по-възрастната дама. Тя явно беше книжка за малчугани, с картинки, които изскачаха или се издърпваха при разгръщане. Запленен, той я наблюдаваше как превръща четенето в детска игра, въртейки картонен кръг, който на едната страница показваше безкрайните мъчения, налагани на израилтяните, работещи непосилно ден и нощ, ту под палещото слънце, ту под ледения сърп на бледната луна, а на другата — жабите и циреите и мрака, толкова гъст, че може дори да се пипне.

Когато се стигна до прекосяването на Червено море, старата дама дръпна едно езиче и хоп! там, където израилтяните бяха прекосили в безопасност, водите заляха техните врагове и „те потънаха в дълбините като камък“. Тя дърпаше езичето отново и отново, давейки безспир египтяните.

Ето ти пример за непропорционалност, помисли си Треслъв, спомняйки си, че наскоро бе чел нещо от Финклер за това как за всяко извадено око евреите взимали по две. Но следващият път когато погледна, старата дама вече раздразнено дърпаше друго езиче, което караше малко момче с шапчица на темето многократно да се скрива под една маса и пак да се показва с парче мацо[2] в ръка. Значи повторението беше за забава, а не заради отмъщение.

Той се огледа наоколо, поразен от това колко различна изглеждаше масата на Либор сега в сравнение с вида, в който я помнеше от времето на Малки или дори от последния път, когато беше тук заедно с Финклер. Толкова много финклери наоколо — макар Сам Финклер да липсваше — толкова много непознати ястия и толкова много стари хора, потънали в молитва, която невинаги се различаваше от обикновено бъбрене или от дрямка.

Докато разбере какво става, бе помолен, като най-младата присъстваща мъжка рожба, да изрецитира Четирите въпроса.

— Аз ли? — попита с удивление той. — Бих го направил, ако можех — им поясни. — Всъщност има много повече от четири въпроса, които бих искал да задам. Но не умея да чета на иврит.

— Пак объркахте реда — каза старата дама, без да откъсва очи от книгата си. — Вече минахме Четирите въпроса. В това семейство никога не правим нещата като хората. Всичко е нагоре с краката. И кой изобщо е този? Още някое от хлапетата на Бернис?

— Майко, Бернис почина преди трийсет години — обади се някой от другия край на масата.

— Тогава не му е тук мястото — отсече старата дама.

Треслъв се зачуди в какво се е забъркал.

Жената, която бе взел за внучка, или може би за правнучка, положи успокоително ръка върху неговата.

— Не й обръщайте внимание — му прошепна. — Тя винаги се държи така на Седер. Обича го, но я кара да се ядосва. Мисля, че е заради напастите, сполетели Египет. Чувства се малко виновна заради тях. Но вие няма нужда да четете на иврит. Може да зададете Четирите въпроса и на английски.

— Но аз не умея да чета отдясно наляво — прошепна обратно Треслъв.

— На английски това не е необходимо.

Тя отвори хагадата[3] си на съответната страница и му посочи мястото.

Треслъв погледна към Либор, който му кимна с думите:

— Хайде, задай въпросите. — Той бе сбръчкал лице, имитирайки класическия евреин от пантомимите. „Ти си еврейско момче, тъй че подхващай въпросите, без да се маеш“, бе посланието, което Треслъв прочете в израза му.

И дълбоко смутен, но с разтуптяно сърце, той направи каквото му казваха.

Защо тази вечер е различна от всички други вечери?

Защо тази вечер трябва да ядем горчиви билки?

Защо тази вечер топим залъка си два пъти?

Защо всяка друга вечер можем да ядем седнали или облегнати, а тази вечер трябва да ядем облегнати?

* * *

Трудно му беше да внимава в отговорите. Беше прекалено притеснен от онова, което четеше. Откъде можеше да знае как се задават еврейски въпроси в стая, пълна с евреи, които виждаш за пръв път? Дали въпросите бяха реторични? Или шеговити? Дали трябваше да ги задава, както биха ги задали Джак Бени или Шели Бърман[4], с комична извивка на горчиви билки? Или хиперболично да подчертае крайността на еврейското страдание? Евреите бяха хиперболичен народ. Дали го правеше достатъчно хиперболично?

Ами ако трябваше да го произнесе горрр… чиивиии, като Доналд Улфит[5] в ролята на призрака на бащата на Хамлет?

— Не се казват по този начин — извика старата дама още преди да е свършил да задава първия въпрос. Но освен шътканията „Тихо, майко“, никой сякаш не й обърна особено внимание. Но от друга страна, и никой не го аплодира.

Ако нещо ставаше ясно от отговорите на въпросите му, то бе, че историята трябва да се разказва отново и отново. „Колкото повече човек говори за бягството от Египет, толкова по-добре“, прочете той. Което, ако разбираше нещата правилно, далеч не беше позицията на Финклер. „Хайде пак, Холокост, та Холокост“, сякаш го чуваше да казва. Дали щеше да каже същото и за Пасхата? „Хайде пак, Изход, та Изход…“

Идеята за разказване и преразказване допадаше на Треслъв. Тя пасваше на склонността му към натрапчиви мисли. Какво пречеше нещо да се доказва отново и отново…

Ритуалът — ако това бе правилното наименование за нещо толкова безформено и накъсано — продължи със спокойно темпо. В някои групички си показваха откъси един на друг, сякаш да изгубиш някое място в текста и след това пак да го намериш, беше част от всеобщата забава, други се отдадоха, както се струваше на Треслъв, на странични разговори, трети задрямваха или ставаха от масата, за да посетят една от многобройните тоалетни на Либор, като в някои случаи се връщаха оттам доста след като евреите бяха напуснали Египет, а двама-трима просто се бяха вторачили в пространството, но дали си припомняха напускането на Египет от своя народ преди пет хиляди години, или гледаха към своето собствено напускане утре, Треслъв не можеше да каже.

— Тук няма достатъчно деца — каза един възрастен мъж, седнал срещу него. Той имаше повехнала кожа и голяма шапка от дръзко бухнала черна коса, изпод която хвърляше гневни погледи, сякаш всеки от седящите край масата го бе засегнал с нещо по едно или друго време.

Треслъв се озърна наоколо.

— Мисля, че тук няма деца — отбеляза.

Възрастният мъж го изгледа яростно.

— Нали и аз това казах. Защо не слушаш какво казвам? Тук няма деца.

Компанията се събра отново около масата за пасхалната вечеря, която, изглежда, бележеше края на цялото събитие. Треслъв ядеше, каквото му поднасяха, без да очаква да му хареса. Горчиви треви, намазани между два резена мацо — „За да ни напомнят за горчивите времена, пред които сме преминали“, каза мъжът, заел междувременно до него мястото на жената, която му бе помогнала с Четирите въпроса. „И през които още преминаваме, мен ако питаш“, подхвърли друг, опроверган начаса от трети, който отбеляза: „Глупости, това е символ на хоросана, с който сме издигнали пирамидите с голите си ръце“ — последвани от яйце в солена вода („Символ на нашите сълзи, сълзите, които сме пролели“), след това пилешка супа с кнедли, след това още пиле, този път с картофи, които, доколкото Треслъв разбра, не символизираха нищо.

Това му допадна. Ястие, което не символизираше нищо, бе по-лесно за храносмилане.

Либор дойде да го види как се справя.

— Харесва ли ти пилето? — попита.

— Всичко ми харесва, Либор. Сам ли си го готвил?

— Не, имам няколко жени. Пилето символизира удоволствието, което получават еврейските мъже от това да имат няколко жени, които да им готвят.

Но Треслъв бе сгрешил, ако мислеше, че с яденето церемонията ще приключи. Едва бяха раздигнати чиниите и тя започна отново, с благодарности за неспирната Божия любов и доброта, с песни, които всички знаеха, и каламбури, на които никой не обръщаше внимание, и със задълбочени тълкувания, заимствани от еврейските мъдреци. Треслъв се дивеше. Рави Йехошуа казал това, Хилел направил онова. За рави Елиезер се разправяло, че… Това не бяха просто различни запомнени събития, това беше складираното познание на един народ.

Неговият народ…

Когато му се стори, че моментът е подходящ, той се представи на жената, за която бе предположил, че е правнучка на възрастната дама. Тя отново бе седнала на своето място, след като бе посетила някои хора в далечните краища на стаята. Имаше вид на морен пътешественик, току-що завърнал се от тежко поклонничество.

— Джулиан — каза й той, като поразтегна първата сричка.

— Хефзиба — отвърна тя, като му подаде пухкава ръка, окичена с множество сребърни пръстени. — Хефзиба Вайзенбаум.

Произнасянето на името й явно също я изморяваше.

Треслъв се усмихна и го повтори. Хефзиба Вайзенбаум — като се заплете малко на „ф“-то, което тя произнасяше като нещо средно между „и“ и „ф“, а на него това по някаква причина, не му се удаваше. Финклерска работа.

— Хепзиба — каза той. — Хепзиба, Хефзиба, не мога да го кажа хубаво, но е много красиво име.

На нея явно й се стори забавно.

— Благодаря ти — отвърна, като движеше ръцете си повече, отколкото му се струваше необходимо — независимо от това как го казваш.

Пръстените й го втрещиха. Изглеждаха така, сякаш са купени от магазин на „Ангелите на ада“. Но бе сигурен откъде са купени дрехите й. От Хемпстед Базар[6]. Близо до апартамента му имаше такъв магазин и той понякога надзърташе в него на път към вкъщи, чудейки се защо никоя от жените, на които бе предлагал брак, не приличаше на драпираните манекени във витрината. В Хемпстед Базар продаваха дрехи за жени, които имаха какво да скрият, докато жените на Треслъв до една бяха кожа и кости, без нищо друго за криене освен самия Треслъв. Какво ли щеше да е, размишляваше той, ако вкусът му към жените бе по-различен? Дали жена с по-пълна фигура щеше да се задържи по-дълго в неговата компания? Може би в нея щеше да открие щастието, да се закотви?

Хефзиба Вайзенбаум също така беше драпирана и напомняше за Близкия изток. На Оксфорд Стрийт имаше един арабски магазин, който разпръскваше благовония към уличния трафик. Треслъв, по време на своите безцелни обиколки, понякога спираше и ги вдишваше. Хефзиба Вайзенбаум миришеше по същия начин — на автомобилни газове, на тълпи от туристи и на Ефрат, откъдето бе започнало всичко.

Тя се усмихна, без да отгатне мислите му. Усмивката й го обгърна, както топлите води на басейна обгръщат и носят плувеца. Той почувства как плува в очите й, които бяха повече пурпурни, отколкото черни. Без да мисли какво прави, потупа опакото на ръката й. Със своята свободна ръка тя направи същото с неговата. Сребърните пръстени го убодоха по начин, който му се стори възбуждащ.

— И така — каза той.

— И така — отвърна тя.

Гласът й беше топъл като разтопен шоколад. Вероятно беше пълна с шоколад, помисли си Треслъв. Обичайно претенциозен относно пълнотата, той реши, че на нея й отива, особено така, както бе забулена от дрехите.

Тя имаше силно лице, широки скули — по-скоро монголоидни, отколкото близкоизточни — и плътни, жизнени устни. Присмехулни, но не присмиващи се на него, нито на церемонията. Просто присмехулни.

Беше ли влюбен в нея?

Мислеше, че да, макар да не бе сигурен, че ще знае как да обича жена, която изглежда толкова пищна.

— Значи ти е за пръв път, така ли? — попита тя.

Треслъв бе поразен. Откъде можеше да знае, че е първата му пищна жена?

Тя забеляза смущението му.

— Първата ти Пасха — поясни.

Той се усмихна облекчено.

— Да, но надявам се не и последната.

— Ще запомня да те поканя на моята тогава — каза тя, като го погледна с присвити очи.

— Ще ми бъде приятно — отвърна Треслъв. Надяваше се причината тя да отгатне, че това е първата му Пасха, да е било невежеството му по време на ритуала, а не нееврейската му външност.

— Либор много пъти е говорил за теб. За теб и за твоя приятел.

— Сам.

— Да, Сам. Джулиан и Сам. Имам чувството, че познавам добре и двама ви. Аз съм пра-пра-племенница на Либор по брачна линия, тоест откъм страната на Малки. Освен ако не му се падам пра-пра-братовчедка.

— Всеки тук ли е пра-пра-пра-братовчед на някой от останалите на масата? — попита той.

— Ако не са по-близки роднини, да.

Той посочи с глава към старата дама.

— А тя ти се пада…?

— Някаква, но не ме питай точно каква. Всички евреи са най-малкото пра-пра-пра-братовчеди помежду си. Ние не се делим до шесто коляно, а само до трето.

— Едно голямо щастливо семейство?

— За щастливо не знам. Но семейство, да. Понякога може да е малко досадно.

— Нямаше да е досадно, ако никога не си познавала по-далечните си роднини.

— Ти не си ли?

— Само майка си и баща си — и толкова.

Той изведнъж се почувства някак сиротен и се помоли гледката на неговата самотност да не я накара да се разплаче. Или поне не много.

— Понякога ми се струва, че бих дала какво ли не, за да съм имала само майка си и баща си и толкова — каза за негова изненада Хефзиба. — Макар Бог да знае, че ми липсват.

— Не са ли тук?

— Починали са. Което ме превръща в нещо като всеобща дъщеря. — (И майка? — зачуди се Треслъв.)

— Имаш ли братя и сестри?

— Не точно. Така че съм също и нещо като всеобща сестра. Имам лели, чичовци, братовчеди, братовчеди на братовчедите… Харча по една месечна заплата за картички за рождени дни. А не помня имената дори на половината.

— А свои деца? — осведоми се Треслъв небрежно, сякаш питаше за времето. Не ти ли се вижда малко хладно днес?

Тя се усмихна.

— Не засега. Има време.

Треслъв, когото не го биваше много с децата, видя бебетата, които щяха да им се родят, защото този път щеше да е по-различно. Джейкъб, Естер, Рут, Мойше, Исаак, Рейчъл, Ейбрахам, Лиа, Леополд, Лазаръс, Мириам… Той започна да се изчерпва откъм имена. Самюъл — не, не и Самюъл — Есау, Елиезер, Батшеба, Енох, Джезабел, Табита, Тамар, Джудит…

Худит.

— Ами ти? — попита го тя.

— Братя и сестри ли? Не.

— А деца?

— Двама сина. Вече пораснали. Но не съм помагал особено при отглеждането им. Всъщност едва ги познавам. Той не искаше Хефзиба — Хепзиба… Хефзиба Вайзенбаум — да се чувства застрашена или изолирана заради децата му. У него имаше още деца, тя трябваше да разбере това.

— Значи с майка им сте разведени?

— С майките им. Да. Всъщност не точно разведени. Само сме живели заедно. Без да се женим, разбира се. И то не за дълго.

Той не искаше тя да се чувства застрашена или изолирана и заради майките на децата му. Но не искаше и да го сметне за несериозен или лековат. Направи някакво движение с раменете си, което се надяваше тя да изтълкува като душевна болка, но не прекалено силна.

— Ако не ти се говори за това… — каза тя.

— Не, не, просто ми мина през ума, че тези хора тук изглеждат като такова голямо семейство, а аз самият не съм направил нищо особено в тази насока… — засега, понечи да добави, но си даде сметка колко неуместно може да й прозвучи.

— Не ни идеализирай — предупреди го тя, махвайки с покритите си с пръстени ръце.

Ни. Той се разтопи в тази дума.

— Защо не?

— Поради обичайните причини. И недей да се впечатляваш от нашата топлота.

Нашата.

Треслъв я погледна привидно спокойно, макар подът да се клатушкаше под него.

— Добре, няма — отвърна топло. — Но се чудя, след като казваш, че Либор толкова пъти ме е споменавал пред теб, защо досега не ни е запознал. Да не те е пазил под покривало?

Това беше нетактично — покривало.

Ако вече не беше изчервен от четенето на Четирите въпроса, щеше да се изчерви сега. Но не само поради липсата си на такт, а и поради липсата на резервираност. „Къде беше през целия ми живот?“, говореше изражението му.

Тя стисна устни и вдигна рамене. Един жест, помисли си Треслъв, който щеше да й се наложи да захвърли, предвид на онова, което причиняваше на кожата под брадичката й. След като се оженеха, трябваше да намери мил начин да й го каже.

Едва сега тя се засмя, сякаш й бе отнело известно време да проумее въпроса му.

— Едно покривало няма да ми е излишно — отвърна, като се загърна по-плътно в своя шал или наметка, или каквото и да бе увито около нея.

Той не можа да скрие смущението си.

— Извинявай — каза.

— Няма защо.

Погледите им се срещнаха и той затърси в ума си въпрос, отговорът на който щеше да доближи лицето й до неговото.

— Хепзиба… Хефзиба — започна, но несигурността относно името й го обърка и за самия въпрос.

Но лицата им все пак се сближиха.

— Слушай — каза тя — аз съм прекалено голяма хапка за теб…

— Не си.

— Но ако съм…

Този път той й показа зъбите си.

— Повярвай ми, не си.

— Но ако все пак съм, трябва да знаеш, че приятелите ме наричат Джуно.

Треслъв се улови за седалката на стола.

— Джуно? Джуно!

Тя не можеше да разбере причината за удивлението му и направи жест с ръце покрай тялото си, сякаш се показваше. Пълнотата й. Тя не си правеше илюзии относно размерите си.

— Богинята на войната[7] — му каза, смеейки се.

Той също се засмя. Или поне се опита. Сърдечно, като бог на войната.

— Макар да се опасявам — добави тя — че истинската причина е по-прозаична. Навремето в училище играх Джуно в „Джуно и паунът“[8].

— Джуно? Познаваш ли Джуно? — послужи си той с някогашния каламбур на Финклер.

Тя го погледна озадачено.

Е, поне това беше нещо, помисли си Треслъв. Значи не всичките играеха игри на думи. Не че заради нея той не би се заел да овладее всеки семантичен трик и иносказателна уловка от финклерската книга на словесните фокуси. Думите имаха цифрово значение за финклерите, бе прочел някъде. Дори името на Бога бе игрословица или нещо подобно. Без съмнение Джуно, ако само знаеше как да го обърне в цифри и да го разшифрова, означаваше Часът На Треслъв Е Дошъл.

Защо тази вечер е различна от всички други вечери?

Отговорът се разбираше от само себе си.

Заради Джуно. Заради Джуно, за Бога!

[1] В еврейската религия Пасха е осемдневен празник, на който се чества извеждането на евреите от Египет. — Б.пр. ↑

[2] Твърд, приготвян без мая хляб, който се яде през време на еврейския празник Пасха. — Б.пр. ↑

[3] Еврейски религиозен текст, в който е описан редът за провеждане на Седер по случай празника Пасха. — Б.пр. ↑

[4] Американски комедийни актьори. — Б.пр. ↑

[5] Английски актьор (1902–1968), посветен в рицарско звание за заслугите си към театъра. — Б.пр. ↑

[6] Верига магазини за дамско облекло, основана през 60-те години, в които се продават облекла за по-едри и по-възрастни жени, типични със свободно падащи линии на дрехите. — Б.пр. ↑

[7] Става дума за древноримската богиня Юнона, съпруга на върховния бог Юпитер, която освен като богиня на брака също се е възприемала и като покровителка на войниците и често е била изобразявана въоръжена и във военни дрехи. — Б.пр. ↑

[8] Пиеса от ирландския драматург Шон О’Кейси (1880–1964) — Б.пр. ↑

Част втора

Шеста глава

1

Всяка втора сряда, ако празниците от еврейския календар го позволяваха, Финклер се срещаше със своите съмишленици от Засрамените евреи в клуб „Граучо“[1] в Сохо. Не всички от тях мечтаеха да удрят бащите си в стомасите. Някои все още изпитваха нежна привързаност към вярата, в която бяха отгледани, така че трябваше да оправдават своето отсъствие, когато поредната вечер на Засрамените евреи съвпадаше с онова, което те все още бяха достатъчно евреи, за да наричат Йом Тов: Рош Хашана, Йом Кипур, Сукот, Симхат Тора, Шавуот, Пурим, Песах, Ханука. Последният да затвори вратата, както казваше Финклер.

В случая с тези Засрамени евреи срамът беше не от думичката с Е, а от думичката с Ц. Поради която причина, в периферията на движението винаги имаше известно брожение за това как точно трябва да се наричат. Нямаше ли да предадат по-точно произхода и естеството на своя срам, ако сменяха името си на Засрамените ционисти?

От гледна точка на благозвучието Финклер не смяташе така. А от гледна точка на логиката не смяташе така въобще. „Наречете се Засрамените ционисти“, казваше той, „и веднага ще изключите такива като мен, които никога не са били ционисти. Нещо повече, ще отворите организацията и за нееврейски членове, тъй като навън има много хора, които от чисто човешка гледна точка се срамуват от ционизма. Докато ние се срамуваме от човешка гледна точка като евреи. В това е и целият ни смисъл според мен.“

На един-двама от членовете им хрумна, че тук се съдържа известен расизъм, сякаш на еврейския срам се придаваше по-висока стойност, отколкото на всеки друг срам, но Финклер тушира тези възражения, като изтъкна, че макар те да не притежават монопол върху срама и положително са отворени към сътрудничество с други групи, които са също така засрамени, както и те — той лично приветстваше известно обединяване в тази насока — но само евреите могат да са по еврейски засрамени. В смисъл че само те можеха вътрешно да изразят емоцията на измяната.

Това на свой ред доведе до кратка дискусия дали, в такъв случай, най-подходящото наименование от всички не би било Измамените евреи. Но Финклер отново спечели единоборството с довода, че „измамени“ е прекалено сприхава дума, за да издигнат знамето си под нея, тъй като смисълът й предполагаше, че са против ционизма само защото той по някакъв начин ги е изключил или зарязал, а не защото е престъпление против човечеството.

Дори някои от членовете да бяха на мнение, че Финклер завърта нещата и по двата начина — първо превръща личната си болка в добродетел, а след това я заклеймява, те си мълчаха по въпроса. Може би защото и за тях самите срамът едновременно беше и не беше случка от биографията им, беше и не беше шепот на сърцето, беше и не беше обществено достояние, а справедливостта му се основаваше ту на разума, ту на поезията.

Нещата, поне временно, бяха решени по следния начин: онези Засрамени евреи, които бяха само отчасти засрамени — ще рече засрамени като евреи от ционизма, но не и като евреи от това, че са евреи — щяха временно да суспендират срама си по време на Рош Хашана, Йом Кипур, Ханука и така нататък, и да го възобновяват, когато календарът отново станеше светски.

Колкото до останалите, те бяха свободни да бъдат каквито евреи пожелаят. В това отношение групата позволяваше разнородност. Тя включваше както евреи като Финклер, чийто срам обхващаше всичко, що е еврейско, и който пет пари не даваше за религиозните празници, така и евреи, които дори не знаеха тези празници, защото бяха възпитани като марксисти и атеисти, а също и такива, чиито родители си бяха сменили имената и бяха отишли да живеят в провинциален Бъркшир, за да отглеждат коне, и които намятаха мантията на еврейството само за да могат отново да я свалят след това.

Логиката, която правеше невъзможно за онези, които никога не са били ционисти, да се наричат Засрамени ционисти, не се разпростираше върху евреите, които никога не са били евреи. За да бъдеш Засрамен евреин, не се изискваше да си бил съзнателно евреин през целия си живот. Един от членовете дори беше разбрал, че изобщо е евреин по време на телевизионна програма, в която пред обектива на камерата му бяха разкрили кой е всъщност. В последните кадри на предаването го показваха как плаче пред един мемориал в Аушвиц за мъртвите си предци, които до този момент не бе подозирал, че съществуват. „Това вероятно обяснява откъде идва талантът ми като комик“, бе казал той в интервю за един вестник, макар към този момент вече да бе преосмислял новата си принадлежност. Роден като евреин в понеделник, в сряда той вече се беше записал като Засрамен евреин, а следващата събота бе видян да скандира „Всички сме от Хизбула“ пред израелското посолство.

Финклер бе този, който предложи клуб „Граучо“ за място на срещите им, след като Засрамените евреи го привлякоха за свой член. Дотогава зародишът на групата се събираше по домовете им в Белсайз Парк и Примроуз Хил[2], но Финклер възрази, че това одомашнява тяхната борба и я прави затворена в себе си. На онези, които се дърпаха срещу обсъждането на толкова наболели проблеми на едно място, предназначено за смях и алкохол (още повече наречено на името на евреин, шегувал се с еврейското си потекло[3]), той противопостави съображението за ползите от публичността. Нямаше никакъв смисъл да се срамуват, че са Засрамени евреи. Целият смисъл на техния срам бе в това да го изложат на показ пред всички.

Според Тайлър принадлежността на нейния съпруг към Засрамените евреи бе продължение на стремежа му да бъде във фокуса на шоу бизнеса. Тя го бе придружавала при други, по-ранни посещения в „Граучо“ и го бе наблюдавала как се държи — показността, с която раздаваше милостиня на образованите бездомници и продавачите на „Големия тираж“[4], тълпящи се на тротоара пред входа, размахът, с който се подписваше в членската книга, това как си бъбреше с персонала, който на свой ред му се отплащаше, изговаряйки медногласно името му, удоволствието, с което се въртеше сред филмовите режисьори и телевизионните водещи на бара. Като се добавеше сега и водещата му роля сред Засрамените евреи, Тайлър добре разбираше триумфиращото му усещане — нескромната наслада, която получаваше от това да вижда как влиянието му расте далеч извън пределите на философията.

След смъртта на Тайлър — макар да можеше да се очаква, че като човек, освободил се от ироничната цензура на жена си, ще сграбчи възможността да бъде още по-необуздано самодоволен — той, напротив, приглуши донякъде поведението си. Смяташе, че дължи това на паметта й. Нещо като епитафия под формата на примерност от негова страна.

Знаеше, че тя би предпочела изобщо да се откаже от членството в Засрамените евреи. Но не можеше да стигне чак дотам. Движението имаше нужда от него. Палестинците имаха нужда от него. „Граучо“ имаше нужда от него.

Не всичко вървеше по мед и масло. В спокойни вечери ъгловата маса в ресторанта им позволяваше „да бъдат сред обществото“ точно толкова, от колкото се нуждаеха. Но когато клубът беше пълен, останалите гости можеха да чуват разговорите им и понякога се чувстваха свободни да се присъединят. Това беше поносимо, стига неканените събеседници да бяха добронамерени и не прекалено буйни, но споровете можеха да излязат и извън контрол, както в случая, когато група посетители от музикалния бизнес, носещи червени кабалистични[5] гривни, дочуха за целта на сбирките на Засрамените евреи и се опитаха да ги изхвърлят от клуба като антисемити. Последваха остри пререкания, по време на които комедиантът Иво Коен беше съборен на земята за втори път, откакто бе станал Засрамен евреин (първият беше на площад Трафалгар, по време на демонстрацията на една група, наричаща себе си „Християни за Израел“). „Какъв чудесен пример за еврейска добродетел!“, бе изпухтял той, запасвайки ризата си, в повторение на репликата „Какъв чудесен пример за християнска добродетел!“, с която бе заклеймил нападателите си на площад Трафалгар. Иначе той бе нисък, закръглен мъж, така че падането му не беше отвисоко. А и тъй като номерът му на сцената се наричаше „Марксистко шамаросване“ (по името на Карл, не на Граучо) и изискваше от него доста търкаляне и падане, никой не взе инцидента твърде насериозно. Но от клуба не бяха готови да допуснат подобно събитие да се случи отново и настояха бъдещите сбирки на Засрамените евреи да се състоят или някъде другаде, или в отделна стая на втория етаж.

Макар да нямаше желание да си разваля отношенията с кабалистите, чието учение имаше и донякъде практична страна, която той одобряваше и в чиито редове на търсачи на истината се числяха също така Мадона и Дейвид Бекъм — за които той подозираше, че са чели неговите книги и биха искали да се запознаят с него — Финклер чувстваше, че не може да не ги смъмри за вулгарното им поведение, което не правеше чест на еврейския мистицизъм, за чиито прилежни ученици се представяха. Колкото до обвинението срещу Засрамените евреи в антисемитизъм, той с достойнство отвърна: „Тази инсинуация ни оставя безмълвни“.

Цитатът беше от някой друг, но Финклер не можеше да си спомни от кого. Несъмнено от някой антисемит. Не че имаше някакво значение. Не е важно кой го казва или какво значи, важното е как се казва и пред кого.

Доволен от приемането на фразата от своите Засрамени събратя, Финклер я повтори — „Инсинуацията, че сме водени от самоомраза евреи, ни оставя безмълвни“ — в черновата на едно писмо, което в крайна сметка бе публикувано в „Гардиън“ и подписано от двайсетима от най-изтъкнатите Засрамени, както и от „65 други“. „Далеч сме от това да мразим факта, че сме евреи“, продължаваше писмото, „тъкмо напротив, ние сме тези, които продължават великите еврейски традиции на състрадание и справедливост“.

Един от членовете на групата разпозна цитата и поиска да го махнат. Друг се тревожеше, че фразата „водени от самоомраза евреи“ може да се извади от контекста и да се използва срещу тях, както например театрите вадеха фразата „чудесна постановка“ от изречението „това е всичко друго, но не и чудесна постановка“. Трети попита защо той и още неколцина не така изтъкнати Засрамени не са споменати поименно сред подписалите писмото, а са вмъкнати в унизителното „65 други“. А четвърти изобщо постави под съмнение ефикасността на писането на писма до „Гардиън“.

„Газа гори, а ние тук си играем на ефикасност!“ — възропта Финклер.

Можеше да се каже, че целта на това съображение е да получи всеобщо одобрение, стига самият Финклер да го одобряваше. Всъщност на него му се искаше изобщо да не го е казвал. Газа бе галванизирала движението, както галванизираше и цялата страна, но що се отнасяше до него, може би защото предпочиташе да води събитията, а не да ги следва, той предпочиташе да отвърне поглед на другата страна, станеше ли дума за Газа. Газа не го устройваше. Философът в него се отвращаваше от всички тези разговори за убийства и кръвопролития по улиците. Човек трябва да пази големите и еднозначни думи за големи и еднозначни събития, мислеше Финклер. А имаше нещо нелогично в това да обвиняваш страната, чието име не искаше да назовава, в произволно и непредизвикано насилие, докато в същото време се оплакваш, че нейните бомбардировки над Газа били в непропорционален мащаб. Непропорционален на какво? Непропорционален на провокацията. Което значеше, че все пак са били провокирани.

По пътя на логиката самата концепция за непропорционалност бе калпава. Как трябваше да се измерва? Да се разменя ракета за ракета, живот за живот? След като веднъж се приеме, че провокация е имало, нямаше ли право провокираната страна да въздаде възмездие, с което да приключи с провокациите веднъж завинаги?

Той размишляваше отвъд конкретните факти. Израелците бяха извън контрол. В това нямаше съмнение. Но онова, което е вярно в даден контекст, трябваше да бъде вярно и по принцип. А нещата, които неговите Засрамени евреи говореха в този контекст, лесно щяха да прозвучат като пълна глупост, казани при други обстоятелства. Той правеше, каквото се изискваше от него; пишеше писма, отстояваше платформи, но сърцето му не беше изцяло в това. Плашещото бе, че понякога се питаше дали не е започнал да забравя от какво всъщност се срамува. Съществуваше ли такова нещо като Газа-синдром на Алцхаймер?

Преди Газа — а той се надяваше Газа завинаги да си остане неговата малка мръсна тайна — Засрамените евреи до голяма степен бяха изразили своето задоволство от неговото практическо лидерство. В техните очи той бе дал на новоизлюпеното движение онази популистка интелектуалност, която напълно оправдаваше първоначалните им ухажвания към него.

Скоро след свадата с кабалистите с клуба бе постигната договорка, че срещите им ще започват с вечеря в ресторанта, по време на която те няма да повишават глас или да засягат противоречиви теми, след което ще се преместват в самостоятелна стая на втория етаж, където ще могат да разговарят без опасения, че ще бъдат чути или прекъсвани. Дори сервитьорът с напитките нямаше да ги притеснява, ако те сами не пожелаеха. Това придаваше потаен и дори опасен привкус на техните разисквания.

Именно тук, около две години след присъединяването си към групата, Финклер почувства за пръв път, откакто бе влязъл в нея — откакто, ако наричаме нещата с истинските им имена, я бе оглавил, — че срещу неговото влияние се надига растяща опозиция. Той не бе сигурен кое я е предизвикало. Завистта най-вероятно. Дори и най-добрите каузи са уязвими за нея. Беше написал прекалено много писма от тяхно име. Беше гостувал в прекалено много радио — и телевизионни предавания. Беше отнел част от груповия срам и си го беше присвоил. Сам Финклер — Засраменият евреин.

„Скоро ще осъзнаят грешката си — бе предрекла Тайлър. — С алчно копеле като теб наоколо не след дълго ще открият колко трудно могат да се докопат до своята порция срам.“

Но Финклер смяташе, че завистта може да се долови от начина, по който хората те гледат, когато смятат, че ти не ги гледаш, от това как стават неспособни да те слушат, сякаш всяка дума, която изговаряш, е изпитание за тях; докато тук ставаше дума не толкова за персонално, а по-скоро за някакво идеологическо недоволство, което караше останалите да потъркват носове и да въртят очи към тавана. Дали причината бе Газа? Дали бяха доловили неговата колебливост? Не вярваше да са го разгадали. Двусмислиците му объркваха самия него, та какво оставаше за тях. Той дори се бе присъединил към спора за непропорционалността в една нашумяла статия, излязла под заглавието „Колко очи и колко зъби?“

Накрая му стана ясно, че проблемът не е в Газа, а в „Бойкота“.

„Бойкот“ беше съкратеното наименование за „Всеобхватния академичен и културен бойкот на израелските университети и институции.“ Имаше и други бойкоти на дневен ред, но Всеобхватният академичен и културен бойкот на израелските университети и институции беше темата на деня, бойкотът, който биеше всички останали бойкоти главно поради причината, че основните му поддръжници сами бяха хора от културните и академични среди, които не можеха да си представят по-тежък удар от това да ги лишат от достъп до конференции или някое учено списание да откаже да публикува последния им доклад.

Финклер бе отхвърлил с презрение идеята, първо, защото я смяташе за немощна — „Какво ще правим след това“, попита той, „ще накараме Асоциацията на британските филателисти да се обяви против близането на израелските марки?“ — и второ, защото затваряше дискусията там, където тя можеше да бъде най-ползотворна.

— Аз по принцип съм против всичко, което изключва диалога и обмена — каза той, — но да се възпира комуникацията между интелектуалците, които винаги са били нашата най-добра надежда за мир, е особено нелепо и нецелесъобразно. По този начин ние, между другото, ще заявим, че: а) вече сме решили в ума си какво ще мислим, б) сме затворили ума си за онова, което мислят другите, и в) предпочитаме да не чуваме нищо от онова, с което случайно не сме съгласни.

— Какво повече има да се чува? — заинтересува се Мъртън Кугъл. Мъртън Кугъл беше водещият бойкотиращ в групата. Той вече бойкотираше Израел от свое лично име, като преравяше всички стоки по рафтовете в супермаркета и се оплакваше на управителя, ако откриеше подозрителна консерва или опаковка. В своето преследване на „расистки стоки“ — обикновено, по негови наблюдения, скрити по най-ниските лавици в тъмните ъгълчета на магазина — Мъртън Кугъл си беше съсипал кръста и вече почти си бе повредил очите.

По мнение на Финклер, Кугъл беше истинско зомби. Но което беше още по-лошо, неговото разложение беше заразно. В мига, в който Кугъл заговореше, на Финклер му се приискваше да се свие в някое ъгълче и там да умре.

— Винаги има още какво да се чуе, Мъртън — каза му Финклер, като се държеше за ръба на масата, за да стои изправен. — Както и винаги има още какво да се каже.

— Е, някои от нас нямат време да седят тук и да те слушат как го казваш — отвърна Кугъл. — Досега ни накара да се противопоставим на бойкота на потребителите срещу всички израелски стоки и продукция, бойкота на всякакъв туризъм до Израел, освен в случаите, в които носи странични ползи на палестинците, бойкота на израелските атлети и спортисти…

— Каквито няма — вметна Финклер.

— … бойкота на всякаква продукция, отгледана в Окупираните територии, преустановяването на търговията с Израел от страна на държавите от Европейския съюз…

— Ами в случаите, в които тя носи странични ползи на палестинците?

— … изтегляне на инвестициите от израелските компании, както и от компаниите, които инвестират в Израел или по друг начин подкрепят незаконната държава, а ето че сега…

Финклер огледа помещението, за да прецени на каква поддръжка би могъл да разчита Кугъл. Както винаги, бе разочарован да види сред присъстващите толкова малко от звездните актьори и комедианти — Иво Коен не беше звезден — и толкова малко от живите културни легенди — Мъртън Кугъл не беше жив — чиято принадлежност към Засрамените евреи първоначално го бе привлякла в организацията. Вярно, приятно му беше да бъде звездата на шоуто, но предпочиташе шоуто, в което се изявява, да бъде малко по-звездно. Пръв сред равни, така виждаше той своята роля, но къде бяха равните му? Отвреме-навреме на сбирките се прочиташе писмо или съобщение от някой от великите, който в момента беше на турне в Австралия или Южна Америка, но пожелаваше на групата успехи в неоценимата й работа, а понякога се появяваше и видеозапис, на който изтъкнат музикант или драматург се обръщаше към Засрамените евреи, сякаш бяха Нобелов комитет, а той — щастлив лауреат, който изразява дълбоката си признателност заради оказаното му доверие, но за съжаление не може да дойде да си получи наградата лично. Иначе редовни посетители бяха само професорите, които нямаше къде другаде да отидат, писателите като Кугъл, които никой не желаеше да издава, известен брой свободно блуждаещи заядливци, наричащи себе си представители и анализатори, както и някой и друг самоназначил се директор на Институт по преливане от пусто в празно и един-двама полусветски равини със загрижени погледи.

Ако Финклер се бе заел с обучение на възрастни, с подобен тип хора щеше да си прекарва вечерите.

И те се осмеляваха да го подлагат на съмнение! Е, в такъв случай той имаше новина за тях: и той подлагаше на съмнение тях.

Имаше моменти, в които се чудеше защо изобщо се е захванал с това. Ако нямам особено желание да бъда с евреи, питаше се, какъв е смисълът да бъда точно с тези евреи само защото те също нямат особено желание да бъдат с евреи?

Забеляза, че Рубен Тъкман се готви да каже нещо. Тъкман беше либерален равин, който носеше скъпи летни костюми през всички сезони и страдаше от леко, фъфлещо заекване — освен ако това не беше преструвка, което не би учудило Финклер — което караше очите му да се притварят, докато говори. Това придаваше на бездруго развратната му физиономия една сънна чувственост, която, както все се канеше да му каже Финклер, никак не подхождаше на святата му длъжност. Тъкман, който почти постоянно се намираше в почивен ден, неотдавна бе добил известност заради самотното си бдение пред входа на Уигмор Хол[6], където бе насрочен концерт на един никому неизвестен ансамбъл от Хайфа. Всъщност концертът бе отменен поради заболяване, но Тъкман въпреки това проведе протеста си, колкото с цел да посрами концертната зала (и да се покаже в центъра на Лондон с новия си ленен костюм от Бриони, помисли си Финклер), толкова и за да разубеждава посетителите, дошли да си купят билети. „Обитсам м-музиката колкото и всеки друг“, бе казал на един репортер, „но не мога да позволя на дутсата си да се извитсява на фона на невинна кръв.“

Вместо да се остави да бъде завлечен във високопарните словесни плитчини на Тъкман, Финклер се върна към Кугъл.

— Искам да те попитам нещо, Мъртън — каза той. — Ние не сме ли едно семейство?

— Аз и ти?

— Недей да гледаш така притеснено. Не конкретно аз и ти. Всички ние. И макар да сме спорили по този въпрос хиляди пъти, от какво друго се срамуваме, ако не от своите? Нямаше да се наричаме Засрамените евреи, ако обектът на нашата критика беше Бирма или Узбекистан. Срамуваме се от собственото си семейство, не е ли така?

Мъртън Кугъл не можеше да се съгласи току-така. Къде беше уловката? Другите Засрамени евреи също гледаха предпазливо.

Рубен Тъкман бе събрал ръце пред гърдите си като в будистка молитва.

— Виж, Т-там — започна той, поднасяйки името на Финклер като дар за помирение.

Но Финклер не можеше да чака.

— А щом сме семейство, за какъв бойкот говорим? Кой човек би бойкотирал собственото си семейство?

Репликата бе безсрамно открадната от Либор. Но нали затова са приятелите. Да ти дават разни неща.

Беше му приятно да се сети за Либор, един евреин, когото харесваше.

[1] Известен ексклузивен лондонски клуб, чийто членове принадлежат предимно към средите на медийната, развлекателната и модната индустрия. — Б.пр. ↑

[2] Престижни лондонски квартали. — Б.пр. ↑

[3] Граучо Маркс (1890–1977), на когото е наречен клубът, е известен американски комик. — Б.пр. ↑

[4] Big Issue — уличен вестник, разпространяван в осем държави, който се пише от професионални журналисти и се разпространява от бездомници, давайки им по този начин законен източник на препитание. — Б.пр. ↑

[5] Кабала — учение, свързано с мистичните аспекти на традиционния (равински) юдаизъм. — Б.пр. ↑

[6] Популярна концертна зала в Лондон, предназначена предимно за камерни изпълнения. — Б.пр. ↑

2

— Татко, как изобщо разбираш, че си с правилната жена?

— Как аз изобщо разбирам или как човек изобщо разбира?

— Как аз изобщо да разбера?

Треслъв бе облекчен да чуе, че Родолфо изразява какъвто и да било интерес към жените, да не говорим, че се пита и как да узнае дали е намерил правилната.

— Сърцето ти го подсказва — отвърна той, поставяйки ръка върху неговата.

— Извини ме за френския, татко, но това са пълни топки — намеси се Алфредо.

Намираха се не във Франция, а в Италия, на Лигурската Ривиера и ядяха песто край басейна на хотела, разглеждайки жените. Той все пак бе заминал на почивката, която както Финклер, така и Либор му бяха препоръчали, само че в компанията на синовете си, което никой не му бе препоръчал. Идеята бе изцяло негова.

Петдневна екскурзия, организирана много набързо, за сметка на татко, по време на която щяха да похапват добре, да се наслаждават на късното есенно слънце, най-сетне да се опознаят един друг, а Треслъв щеше да се опита да прочисти главата си от глупостите, които я изпълваха.

— Защо да са топки? — попита той.

— Ами погледни ето онази там. Не ми казвай, че с която и да си в момента, ще се откажеш от това.

— От нея.

— Да, от нея.

— Не, от нея.

Алфредо го изгледа неразбиращо.

— Ти я нарече това. Ще се откажеш от това. Трябваше да кажеш ще се откажеш от нея.

— За Бога, татко. Мислех, че сме на почивка. Добре, от нея. Но разбираш мисълта ми. Виж фигурата й. Перфектна. Дълги крака, плосък корем, малки гърди. Вземаш жена като тази, заживяваш с нея и си мислиш, че никога повече няма да погледнеш друга. Но после виждаш онази. Пищна фигура, големи цици, млечнобели бедра, и се чудиш какво изобщо си харесвал в кльощавата.

— Ти си бил готов за философ — каза Треслъв. — Да не си изучавал случайно книжката на чичо си Сам „Декарт и новите срещи“?

— Явно и ти не си бил цвете за мирисане — намеси се Родолфо. — Мама казва, че никога не си се задържал с една жена повече от две седмици.

— Само майка ти смята така.

— И моята казва същото — подхвърли Алфредо.

— Те винаги са били на едно мнение по някои въпроси — отвърна Треслъв, поръчвайки още една бутилка Монталчино[1].

Искаше да поглези момчетата. Да им даде онова, което бяха пропуснали. А също да поглези и себе си. Да си прочисти главата. Това бе фразата, която постоянно си повтаряше. Да си прочисти главата.

Той лежеше в шезлонга и четеше, криейки книгата си, когато сметнеше, че някой го гледа, докато синовете му плуваха в басейна и разговаряха с жените. Беше приятно. Нямаше предвид гледката — гледката надолу към Лигурско море беше потресаваща. Онова, което беше приятно — не повече от приятно, но и приятно беше достатъчно — бе, че е тук със синовете си. Дали не трябваше да остави нещата така, питаше се той. Да приеме ролята на глава на семейството, да ги води някъде два пъти в годината и да забрави за всичко останало. Скоро щеше да навърши петдесет. Време беше да се установи. Нямаше какво повече да се случва. Станалото станало. Той беше Джулиан Треслъв, ерген, не-евреин. Толкова.

Стига вече.

По средата на следобеда Родолфо дойде и седна край него.

Треслъв скри книгата си.

— Е? — попита Родолфо.

— Е, какво?

— Е, какъв е отговорът на въпроса ми? Как човек се установява? Как може да бъде сигурен? А ако не е сигурен, не е ли по-добре да не прави нищо? Не се притеснявай, не ти искам съвет или нещо подобно. Просто искам да поговоря за това. Да знам, че нямам някакви отклонения.

Треслъв се зачуди как да вмъкне в разговора магазина за бързи закуски, където Родолфо слагаше престилката, докато бъркаше съставките. Не кожена или мушамена престилка. Престилка на цветя.

А за ваканцията беше привързал конската си опашка с черна кадифена панделка.

— Хрумвало ли ти е някога, че може да си гей? — попита накрая той.

Родолфо се изправи от шезлонга си.

— Ти да не си луд?

— Просто питам.

— Защо питаш?

— Всъщност, аз не питам нищо. Ти си този, който пита кое е нормално. Всичко е нормално, бих отговорил аз, или нищо не е нормално. Какво те е грижа?

— Защо мислиш, че съм гей?

— Не мисля, че си гей. А дори и да беше…

— Не съм. Ясно?

— Ясно.

Родолфо се върна обратно в шезлонга си.

— Онази там си я бива — каза след значителна пауза, посочвайки с глава една млада жена, тъкмо излизаща от басейна. Треслъв беше на същото мнение. Коя жена не изглежда добре, излизайки от басейн? Но най-вече, тази жена — излизаща от първичната слуз — имаше недохранения вид, който го възбуждаше. Нищо общо с… в общи линии, с онова, което го чакаше у дома.

Долнището на бикините й висеше мокро и хлабаво върху нея. Невъзможно бе да не си представиш как пъхаш длан под него, със събрани, обърнати надолу пръсти, гъделичкането на косъмчетата… Може би Родолфо, след като не беше гей, си представяше именно това.

Освен ако не се преструваше заради баща си.

— Иди я свали, сине — не се сдържа да каже Треслъв.

Тази вечер на терасата на хотела имаше танци. Както Алфредо, така и Родолфо си бяха намерили жени. Треслъв ги наблюдаваше със задоволство.

Ето, че всичко беше както трябва. Успешното бащинство не беше чак толкова трудно, колкото го изкарваха хората.

След танците Алфредо доведе своята жена, за да я запознае с баща си.

— Хана, това е татко; татко, Хана.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Треслъв, като стана и се поклони. Предполагаше се, че със снахите си човек трябва да е свръхучтив.

— Между вас има нещо общо — каза Алфредо иззад тъмните си очила, като се засмя с празния си смях на ресторантски пианист.

— Какво е то?

— И двамата сте евреи.

— Е, каква беше тази работа? — попита Треслъв, преди тримата да се разотидат по стаите си. Жените си бяха тръгнали. Той не се поинтересува дали синовете му смятат да ги последват.

Това поколение приемаше нещата с жените по-лесно от неговото. Не тичаше след тях. Ако жените си тръгваха, си тръгваха. По времето на Треслъв, ако една жена си тръгнеше, това бе катастрофално за самоуважението ти. То вещаеше края на вселената.

— Просто малко забавление, татко.

— Знаеш за кое говоря. Защо ме представи за евреин?

— А ти не си ли?

— Щеше ли да има значение за вас, ако бях?

— Ето виж се, отговаряш на въпросите с въпроси. Това само по себе си не те ли прави евреин?

— Ще попитам пак. Щеше ли да има значение за вас, ако бях?

— Да не би да искаш да знаеш дали сме антисемити? — каза Родолфо.

— И щеше ли да има значение за теб, ако бяхме? — добави Алфредо.

— Е, аз определено не съм антисемит — каза Родолфо. — А ти, Алф?

— И аз не съм. А ти, татко?

— Всеки е донякъде антисемит. Вижте дори чичо си Сам, а при това той е евреин.

— Да, но ти?

— Чакайте, какво става тук? Какво са ви разправяли за мен?

— Кой, майките ни ли?

— Не знам, вие ми кажете. Каква е закачката?

— Преди няколко седмици случайно срещнах чичо Сам. Той ми каза, че си станал жертва на антисемитско нападение. Каза също и други неща, но да се придържаме към антисемитската част. Аз го попитах как може да си станал жертва на такова нападение, след като не си семит. Той отвърна, че ти е задал същия въпрос и че ти си му отговорил, че си.

— Мисля, че това е едно от поредните опростявания на нещата, с които се слави моят приятел Финклер.

— Може би, но такъв ли си, или не?

Той погледна от Алфредо към Родолфо и после пак обратно, като се чудеше дали ги е виждал някога преди, и ако да, къде.

— Това не означава, че и вие сте такива, в случай че се притеснявате — каза. — Можете да продължавате да си бъдете такива, каквито искате. Не че съм наясно с предпочитанията ви. Майките ви никога не са ме осветлявали по този въпрос.

— Може би е трябвало да ги попиташ — каза Родолфо. — Сигурно щяха да оценят помощта ти в религиозното ни възпитание. — Той изсумтя в края на думите си.

— Хайде да не задълбаваме в това сега — намеси се Алфредо. — Ти казваш, че това, че ти си такъв, не означава, че и ние сме такива. Но мисля, че означава, поне за една част от нас.

— Зависи за коя част говорим — подхвърли Родолфо, все така сумтейки.

— Не можеш да бъдеш само отчасти евреин — каза Треслъв.

— Защо не? След като можеш да си четвърт индианец, или една десета китаец, какво пречи да си малко евреин? Всъщност ние би трябвало да сме наполовина такива, нали? Това си е доста голяма част. Трябва да призная, че всъщност си падам по идеята, а ти, Ралф?

Родолфо се престори на Алек Гинес в ролята на Фейджин[2].

— Не е зле, не е зле, милинки мои — отвърна, потривайки ръце.

Двамата младежи се разсмяха.

— Запознайте се с един от полуизбраните — каза Алфредо, протягайки ръка на брат си.

— А сега позволете да ви представя и другата му половина — допълни Родолфо.

Не, никога през живота си не съм ги виждал, помисли си Треслъв. И не беше сигурен дали иска да го прави и за в бъдеще.

Синовете ми са гоим.

[1] Брунело ди Монталчино — висококачествено червено италианско вино, произвеждано в района на гр. Монталчино в Тоскана. — Б.пр. ↑

[2] Старият евреин от романа на Чарлз Дикенс „Оливър Туист“. — Б.пр. ↑

3

Най-ненадейно Либор получи писмо от една жена, която не беше виждал повече от петдесет години. Тя се интересуваше дали той все още продължава да пише своята рубрика.

Той й написа отговор, като й каза колко се радва да получи вест от нея след толкова дълго време, но че е спрял да пише рубриката през 1979 година.

Зачуди се как ли е намерила адреса му. Той се бе местил няколко пъти от времето на познанството им. Трябва да бе положила доста усилия, за да открие къде живее сега.

Не й каза, че съпругата му е починала. Не беше сигурен дали тя изобщо знае, че е бил женен. А човек не казва на жени, които не е виждал от петдесет години и които са си дали труда да намерят адреса му, че е вдовец.

Надявам се животът да е бил добър към вас, какъвто беше и към мен, написа й той.

След като изпрати писмото, се притесни, че меланхоличният тон ще й послужи като намек. Беше и към мен — това звучеше направо като предсмъртен вопъл. То предполагаше въпроса, Защо, вече не е ли добър? А на всичкото отгоре го обрисуваше някак немощен — мъж, който се нуждае от съчувствие.

Едва по-късно му мина през ума, че не се бе поинтересувал за причината за нейното запитване. Все още ли пишете своята рубрика? Защо искаше да знае?

Това бе грубо от моя страна, написа той на гърба на една пощенска картичка. Поради някаква конкретна причина ли се интересувахте от рубриката ми?

След като пусна картичката — тя представляваше автопортрет на Рембранд, художникът като стар мъж — той се уплаши да не би тя да си помисли, че я е избрал, за да предизвика нейното съжаление. Затова й изпрати още една, с образа на крал Артур с всички регалии, в разцвета на младостта му. Без съобщение, само с неговия подпис. Тя щеше да разбере.

А, и без да има нещо предвид, добави също и телефонния си номер.

Ето как се озова, седнал на бара на Университетския дамски клуб в Мейфеър[1], почуквайки чаши първокласно шампанско с единствената жена освен Малки, по която някога бе губил сърцето си. За кратко. Еми Опенщайн. Когато се срещнаха за пръв път, някъде около 1950 година, му се бе счуло, че казва Опенхаймер[2]. Това не беше причината да се влюби в нея, но несъмнено бе подсилило привлекателността й.

Либор не беше сноб, но беше дете на Австро-унгарската империя и титлите не бяха без значение за него. Но докато осъзнае грешката си, двамата бяха спали заедно и той вече се интересуваше от нея заради самата нея.

Или поне си мислеше, че е било така.

Сега не виждаше нищо, което да си спомня в лицето й, нито, разбира се, във фигурата й. Една жена над осемдесетте няма фигура. Той не искаше да е неучтив в тази своя мисъл. Затова си каза, че има предвид единствено, че навършвайки осемдесет, една жена най-сетне е свободна от това да я оглеждат заради формите й.

Виждаше се, че е била красива по един славянски начин, с далеко разположени леденосиви очи и скули, на които един по-невнимателен мъж е можел да се пореже, навеждайки се за целувка. Но това не беше красотата, която помнеше. Дали щеше да е същото, запита се той, ако сега седеше с Малки, при положение че тя го бе напуснала преди петдесет години и още беше жива? Дали Малки бе съхранила красотата си за него, защото я бе съхранила и в действителност за всеки, който я погледне, или я бе съхранила жива само в неговите очи, които бяха пирували с нея всеки Божи ден? И ако беше така, правеше ли това красотата й илюзорна?

Еми Опенщайн не представляваше никакъв интерес за него. Той го осъзна веднага. Не беше дошъл да се види с нея с намерението да я ухажва, абсолютно не. Но ако беше, ако беше, щеше да остане разочарован. Но тъй като не беше, не беше и разочарован, нямаше как да бъде, но ако беше…

Разочарованието му не идваше от това, че тя се бе запуснала или нещо подобно. Напротив, беше точно обратното. Тя изглеждаше великолепно за възрастта си — будна, елегантна, добре облечена в мъхест вълнен костюм, който Малки го бе научила да разпознава като Шанел, и дори носеше обувки на токчета. Нямаше как една жена на нейната възраст да изглежда по-добре. Ако не броим възрастта й… Либор не търсеше жена, с която да замени Малки, но бруталната истина беше, че ако търсеше такава жена, то тази жена тук беше, да си го кажем направо, прекалено стара.

Либор не беше сляп за жестоката абсурдност на подобни съждения. Той беше съсухрен дребен мъж без коса, панталоните му невинаги достигаха до обувките, вратовръзките му бяха лежали по чекмеджетата по половин век и бяха изгубили цвета си, беше покрит със старчески петна от главата до петите — кой по дяволите, беше той, та да намира която и да е жена за твърде стара? Още повече, докато той се беше свивал, тя сякаш се бе издължавала, защото нямаше спомен някога да е спал с толкова висока жена. Мисли, които, съдейки по начина, по който тя го оглеждаше, бяха огледално копие на нейните. Нямаше никакво съмнение: ако тя не представляваше интерес за него, той представляваше още по-малък интерес за нея.

Всичко това мина през ума на Либор още в мига, в който се ръкуваха.

Тя бе работила като училищен настоятел, мирови съдия, председател на изтъкната еврейска благотворителна организация, беше майка на пет деца, а също се бе занимавала и с консултиране на опечалени. Либор забеляза, че тя остави последното за накрая. Дали защото знаеше за Малки и нейната смърт? Затова ли му беше писала? Защото искаше да му помогне да преодолее скръбта си?

— Сигурно се питаш…

— Питам се, да, но също се и изумявам — отвърна Либор. — Изглеждаш толкова удивително добре.

Тя му се усмихна.

— Животът беше добър към мен — му каза — какъвто пишеш, че е бил и към теб.

Тя докосна ръката му. Нейната беше сигурна като скала, неговата — тресяща се като желе. Ноктите й бяха прясно лакирани. Тя носеше, доколкото можеше да забележи, три годежни пръстена. Но единият можеше да е на майка й, а другият на баба й. А от друга страна, може и всичките да бяха нейни.

Изпита ретроспективна гордост от мъжеството си затова, че е спал с впечатляваща жена като нея. Искаше му се да си я спомни, но не успяваше. Времето и Малки, а може би и само Малки, бяха изтрили всички други еротични спомени.

Означаваше ли това, че изобщо не е спал с нея? Либор се боеше, че губи живота, който е живял. Забравяше неща — местата, които бе посещавал, хората, които бе познавал, мислите, които някога са били важни за него. Щеше ли скоро да изгуби и Малки? И щеше ли тогава да стане така, сякаш и тя не е съществувала за него в еротичен (елзотсицен) смисъл? Всъщност сякаш изобщо не е съществувала?

Той разказа на Еми за Малки, понеже му се искаше да я задържи жива за още малко.

— Съжалявам — каза му тя, когато приключи. — Бях дочула за това.

— Ще пиеш ли за нея с мен? — попита той. — Не можеш да пиеш за паметта й, защото не си я познавала, но можеш да пиеш за моята памет за нея.

— За твоята памет за нея — каза тя.

— Ами ти?

Тя сведе поглед.

— И при мен е същото.

— Тогава пия за теб и твоите спомени — каза Либор.

И те седяха така задушевно, посръбвайки шампанско, обединени в своята скръб, докато неомъжените университетски дами, някои от тях вероятно на повече години, отколкото бе починала Малки, минаваха покрай тях, унесени в мислите си, или бавно се изкачваха по стълбите към спалните си за следобедна дрямка в своя лондонски клуб.

Не беше лошо място да умреш, ако си самотна жена, помисли си Либор. Или самотен мъж.

— Поласкан съм — каза той след малко — че знаеш, че съм имал рубрика, макар и да не си забелязала, че съм спрял да я пиша преди сто години.

— Трудно е да следиш всичко — отвърна тя, без да се смути.

Беше ли се смущавала изобщо някога, зачуди се Либор. Беше ли се смутила, когато я бе съблякъл навремето — тоест, ако наистина го беше направил. Гледайки я сега, му се струваше по-вероятно тя да е съблякла него.

— Ще ти кажа защо се свързах с теб — продължи тя. — Пиша на всичките си приятели, на които гласът им се чува в обществото.

Либор отхвърли идеята, че има глас в обществото, но това сякаш единствено я направи нетърпелива. Тя се помести в стола си. Грациозно. И отметна коса. Сива, но не старчески сива. Сива, сякаш това бе цветът, който си е избрала.

— С каква цел? — я попита. Сега вече разпознаваше в нея обществената деятелка, благотворителната лидерка, свикнала да си присвоява вълните на мъжкото внимание за каузите, които я вълнуват.

И тогава тя му разказа, без сълзи, без емоции и преструвки, как двайсет и две годишният й внук бил намушкан в лицето и ослепен от един алжирец, който крещял на арабски „Бог е велик“ и „Смърт на всички евреи“.

— Много съжалявам — каза Либор. — Това в Алжир ли се е случило?

— Случило се е тук, Либор.

— В Лондон?

— Да, в Лондон.

Той не знаеше какви други въпроси да зададе. Бил ли е алжирецът арестуван? Дал ли е някакво обяснение за постъпката си? Откъде е знаел, че момчето е евреин? Дали е станало в опасен квартал?

Но какъв беше смисълът да задава който и да било от тях? Либор бе имал късмет в любовта, но що се отнася до политиката, идваше от такава част на света, в която от никого не се очакваше нищо хубаво. Омразата срещу евреите се беше завърнала — разбира се, че ще се завърне. Скоро щеше да се появят и пълнокръвен фашизъм, нацизъм, сталинизъм. Тези неща не си отиваха. Нямаше къде да се дянат. Те бяха неразрушими, не-биоразградими. Те лежаха в очакване в голямата купчина отпадъци, която представляваше човешкото сърце.

В крайна сметка, дори алжирецът не беше виновен. Той просто бе направил онова, което историята го е подучила да направи. Бог е велик… убий всички евреи. Трудно беше да го съдиш — освен, разбира се, ако ослепеното момче не е твой син или внук.

— Не знам какво да кажа, така че да не прозвучи банално — каза й той. — Това е ужасно.

— Либор — отвърна тя, като докосна отново ръката му, — ще стане още по-ужасно, ако хората не надигнат глас. Хората от твоята професия като за начало.

Той насмалко не се засмя.

— Хората от моята професия? Хората от моята професия интервюират филмови звезди. А и аз дори вече не съм в моята професия.

— Изобщо ли не пишеш вече?

— Нито дума, освен някое и друго стихотворение за Малки.

— Но сигурно още познаваш хора, в журналистиката, във филмовата индустрия.

Той се запита какво общо има филмовата индустрия. Дали тя очакваше от него да познава някого, който ще направи филм за нападението над внука й?

Но тя имаше друга причина за своята конкретност, за това, че търсеше журналист от типа на Либор, с връзките на Либор. Тя назова един филмов режисьор, за когото Либор положително бе чувал, но никога не беше срещал — не режисьор от неговия сорт, не холивудски, не от шоу бизнеса — чиито скорошни коментари според нея били направо скандални. Предполагаше, че Либор ги е чел.

Той не беше. Напоследък изоставаше от клюките.

— Това не са клюки — поясни тя. — Той е казал, че разбира защо някои хора могат да искат да ослепят внука ми.

— Защото са умопомрачени?

— Не. Заради Израел. Той казва, че заради Газа разбира защо хората мразят евреите и искат да ги убиват.

За пръв път и нейната ръка започна да се тресе.

— Е, и аз разбирам защо човек може да реши да потърси причина и следствие — каза Либор.

— Причина и следствие! Къде е причината в изречението „Евреите са народ от убийци, заслужаващи всичко, което ги сполетява?“ В евреите или в автора на изречението? Мога да видя следствието, но къде е причината, Либор?

— Хващаш ме натясно, Еми, не ме бива много в логиката.

— Либор, чуй какво ще ти кажа. — Тя го фиксира с леденосивите си очи. — Всяко нещо има причина, знам това. Но той казва, че разбира. Какво в случая означава разбирам? Дали просто казва, че му е ясно защо хората са тласнати да вършат отвратителни и ужасни неща? Или има предвид нещо друго? Например, че в това има справедливост, че слепотата на моя внук е оправдана от Газа? Или че Газа предварително оправдава всяко престъпление, което може да се извърши в нейно име? За всяко ли злодейство, извършвано срещу всеки евреин, независимо къде живее и на каква възраст е, ще се привежда доводът Газа? Това не е проследяване на следствието до неговата причина, Либор, това е аплодиране на самото следствие. Разбирам защо хората днес мразят евреите, казва той, този мъж на културата. От което неизбежно следва, разбирам и всички действия, които могат да предприемат в израз на тази своя омраза. За Бога, значи ли това, че трябва да започнем да разбираме и Шоа[3], защото е бил оправдан от германското отвращение към евреите? Или, още по-лошо, защото е бил ретроспективно възмездие за онова, което евреите е предстояло да извършат в Газа? Къде е краят на това разбиране?

Либор знаеше къде е краят. Там, където е бил винаги.

Той поклати глава, сякаш за да обори собствените си нерадостни мисли.

— Затова те моля — продължаваше Еми Опенщайн — както моля и всички хора от твоята професия, които познавам, да се изправят срещу този човек, който, както и ти, работи в областта на въображението, но който погазва свещения дълг на въображението.

— Не можеш да заповядаш на въображението къде да ходи и къде не, Еми.

— Не, но можеш да настояваш там, където ходи, да го прави с благородство и честност.

— Не, Еми, не можеш. Честността няма нищо общо с въображението. С честността се занимават в съда, а тук говорим за съвсем друго животно.

— Нямам предвид такъв вид честност и ти го знаеш. Не говоря за баланс или справедливост. Но за какво е въображението, ако не за да схванеш как изглежда светът за онези, които мислят различно от теб?

— Но не е ли именно това разбиране причината, поради която не можеш да простиш на този твой режисьор?

— Не, Либор, не е. Неговото съчувствие е просто израз на политическа лоялност. Той разбира онова, което политиката му го кара да разбира. Съгласява се — и толкова. Хоп! — Тя щракна с пръсти. Фактът не заслужаваше да му отделя повече от времето си. — Което означава, че единственото, което разбира, е самия себе си и своята собствена склонност към омраза.

— Е, и това е нещо.

— Това е нищо. Дори по-малко от нищо, ако не наречем тази склонност с истинското й име. Хората мразят евреите, защото мразят евреите, Либор. Те нямат нужда от оправдание. Поводът не е насилието в Газа. Поводът, доколкото въобще имат нужда от него — а много от тях нямат — е в неговото разгорещено, пристрастно, подстрекателско отразяване. Фитилът се крие в самите думи.

Той почувства, че тя го обвинява. Не неговата професия, а него.

— Всяка история донякъде изкривява нещата, Еми. Ако я разкажеш ти, ще бъде ли твоята версия по-безпристрастна от неговата?

— Да, ще бъде — отвърна тя. — Аз виждам злодеи от всички страни. Виждам два народа с конкурентни претенции, понякога справедливи, понякога не. Давам гласност на неправдата.

На съседната маса се настаниха две жени, според Либор с две десетилетия по-млади от Еми. Той вече мислеше в десетилетия — десет години бяха най-малката му измервателна единица. Те му се усмихнаха и той им се усмихна в отговор. Изглеждаха като заместник-ректори. Това сякаш идваше от дължината на полите им. Две заместник-ректорки, събрали се да обсъдят своите университети. Той би могъл да живее тук, ако го пуснеха, като един вид талисман. Щеше да обещае да не създава неприятности, да не пуска радиото късно вечер и да не говори за евреите. Щеше да пие чай с бисквити с професорките и ректорките. Да обсъжда западащите стандарти на писмения и говорим английски. Най-малкото, те щяха да знаят коя е Джейн Ръсел.

Но после размисли. Нямаше да знаят. А и във всички случаи, не бяха Малки.

Злодеи от всички страни, да. И думите, с които си служеше. Как го беше казала? Подстрекателско отразяване. Той никога не беше стигал дотам в изразните си средства. Възбуждане, може би. Но не и подстрекаване. Нямаше тази сериозност.

— Има голяма разлика — напомни й той, сякаш наполовина засрамен от начина, по който бе прекарал живота си, — между това да пишеш за гърдите на Анита Екберг[4] и за правдите и неправдите на ционизма.

Но тя не се беше срещнала с него, за да обсъждат тънкости от този род.

— Ще ти кажа къде е голямата разлика, Либор. Голямата разлика е между разбирането и оправдаването. Само Бог може да раздава опрощение. Ти знаеш това.

Той искаше да каже, че й съчувства, но не може да й помогне. Защото не беше в позиция да й помогне и защото каквото и да направеше, щеше да е без значение. Което наистина си беше така. Но не беше по силите му да намери подходящите думи, с които да каже това на Еми Опенщайн.

Това не е Кристалната нощ, си помисли.

Но нямаше как да го изрече.

Той бе минал през своята Кристална нощ. Смъртта на Малки — без Божие опрощение за когото и да е от двама им, доколкото можеше да види — какво по-лошо от това?

Но нямаше как да каже и това.

„Ще поговоря с някои познати“, беше най-доброто, което можа да измисли.

Но тя знаеше, че няма да го направи.

В замяна — всъщност в замяна на нищо, освен на една стара привързаност — тя му даде телефона на една консултантка за опечалени. Той й каза, че не се нуждае от такива консултации. Тя протегна ръце и сложи длани върху бузите му. Жестът означаваше, че всеки се нуждае. Не мисли за това като за терапия. Приеми го просто като разговор.

А това какво е? Не е ли разговор?

Друг вид разговор, Либор. И му обясни, че няма как да го консултира тя самата.

Той не можеше да прецени дали е разочарован, че няма как да го консултира тя самата, или не. За да разбере това, трябваше да открие онова място у себе си, където живее очакването. А не можеше.

[1] Престижен квартал в Централен Лондон. — Б.пр. ↑

[2] Известна фамилия предприемачи и финансисти, акционери в диамантената корпорация Де Биърс. — Б.пр. ↑

[3] Думата на иврит и на идиш за Холокоста. — Б.пр. ↑

[4] Шведска актриса (1931), известна още като модел и секссимвол. — Б.пр. ↑

Седма глава

1

Уговорката беше, че Треслъв ще заведе синовете си на почивка и после ще решат.

В единия случай той щеше да възобнови предишното си съществуване, да забрави глупостите, да продължи да изглежда като Брад Пит и да се прибира вечер сам, по разумно време в своя хемпстедски апартамент, който не беше в Хемпстед.

В другия случай щеше да се премести при Хефзиба.

— Не искам да ти освобождавам място и после след две седмици да си промениш решението — каза му тя. — Нямам предвид, че това е за цял живот, опазил ни Господ и двамата, но ако ще ми разваляш спокойствието, разваляй го, защото го искаш, а не защото в момента те вее вятърът.

Той й разправи за обира, но тя не се впечатли особено.

— Точно това имам предвид, като ти казвам, че те вее вятърът — бяха думите й. — Обикаляш наоколо с глава в облаците, задигат ти телефона, както на всеки му се случва по едно или друго време, и вече си мислиш, че това е знак Божи. Не си достатъчно зает. Прекадено малко неща се случват в главата ти, а като те слуша човек, явно и в сърцето ти.

— Либор ти е наговорил нещо.

— Либор няма нищо общо с това. Мога да го видя и сама. Разбрах го още щом те зърнах. Ти чакаше покривът да се срути отгоре ти.

Треслъв се наведе да я целуне.

— И това стана — каза с пресилена галантност.

Тя го отблъсна.

— Е, сега станах и покрив!

Стори му се, че сърцето му ще се пръсне от любов към нея. Каза го толкова еврейски. Е, сега станах и покрив! А си мислеше, че с Тайлър е ударил джакпота. Е, кога бедната Тайлър бе правила с езика това, което Хефзиба направи току-що? Е, сега станах и покрив!

Това беше то да си еврейска жена. Да върви по дяволите влажната, тъмна женска тайнственост. Еврейката беше жена, която можеше да направи дори запетайките смешни.

Той не можеше да разбере как го е сторила. Дали това бе хипербола, или метафора? Беше ли се подиграла със себе си, или с него? Реши, че всичко е в интонацията. Финклерите бяха царе на интонацията. Както и при музиката, може да не я бяха измислили те, но затова пък владееха регистрите й до съвършенство. Разкриваха в нея дълбочини, които самите изобретатели на интонацията, подобно на великите композитори — защото Треслъв знаеше, че нито Верди, нито Пучини са били финклери — не са подозирали, че съществуват. Те бяха интерпретатори на гениалното. Показваха какво може да се направи със звука.

Е, сега станах и покрив! Боже, тя беше чудесна!

От своя страна той беше готов да скочи, без да се замисля. Тук и сега. Омъжи се за мен. Ще направя всичко, което трябва. Ще уча. Ще се обрежа. Само се омъжи за мен и ми казвай финклерски шеги.

Тя беше онова, което му бе обещано. И фактът, че изобщо не изглеждаше като жената, която би предположил, че му е обещана, фактът, че правеше всички негови очаквания да изглеждат смешни, само доказваше, че тук действат сили, далеч по-могъщи от собствените му предпочитания. Далеч по-могъщи дори от предпочитанията в сънищата му, защото тя категорично не беше момичето, навеждащо се да завърже връзките си в тях. Хефзиба не можеше да се наведе толкова. Когато си завързваше връзките, тя си вдигаше крака на табуретка. Тя не беше неговият тип жена. Идваше от място извън неговите желания. Следователно — беше дар.

Тя от своя страна не беше толкова сигурна.

— Виждаш ли — му обясни, — аз не очаквах покривът да се срути върху мен.

Той се помъчи да имитира шегата й.

— Но аз не съм покрив!

Тя не обърна внимание.

Той хвърли всички оръжия в боя — свиване на рамене, „е“, „сега“ и един допълнителен удивителен знак.

— Е, сега вече не съм и покрив!!

Тя пак не се засмя. Не знаеше дали не я дразни с опитите си. Или може би финклерските шеги не работеха в отрицателен смисъл. На него му звучеше достатъчно смешно. Е, сега вече не съм и покрив!! А нищо чудно финклерите да приемаха финклерски шеги само от други финклери.

Тя бе имала двама съпрузи и не си търсеше трети. Всъщност не си търсеше нищо.

Треслъв не можеше да повярва. Кой не търси? Спреш ли да търсиш, все едно си спрял да живееш.

Но онова, в което беше най-несигурна, бе той самият. Колко сигурен или доколко надежден в своята сигурност, е той.

— Сигурен съм — каза й той.

— Спал си веднъж с мен и вече си сигурен?

— Тук не става дума за спане.

— Но ще стане, ако срещнеш някоя, с която искаш да спиш повече, отколкото с мен.

Той си помисли за Кимбърли и се почувства доволен, че е успял да я вмъкне навреме. Последна забежка, преди животът да стане сериозен. Макар че и при нея не ставаше дума за спане.

Все пак направи, както му каза тя. Отиде в Лигурия с двамата си гоимски сина и се върна, готов за новото си битие.

— Фейгела моя! — каза, като я взе в прегръдките си.

Тя се разсмя високо.

— Фейгела, аз? Знаеш ли изобщо какво значи фейгела?

— Разбира се. Пиленце. А също и хомосексуалист, но аз не бих те нарекъл хомосексуалист, нали? Купих си речник на идиш.

— Наречи ме нещо друго.

Той бе дошъл подготвен. Когато беше сигурен, че синовете му не го гледат, изучаваше речника си край плувния басейн в Портофино. Целта му бяха сто думи на идиш, с които да я ухажва.

— Моя нешомелех — каза. — Означава душичка моя. Произлиза от нешомех, което значи душа.

— Благодаря ти — отвърна тя. — Вече се боя, че ще започнеш да ме учиш как да бъда еврейка.

— Стига да искаш, бубелех[1].

Нейният апартамент се намираше срещу игрището за крикет Лорде. От терасата й можеше да се наблюдава играта. Той беше леко разочарован. Не се беше преместил, за да гледа крикет. Съжаляваше, че няма тераса с изглед към Стената на плача.

Имаше и още един проблем, който трябваше да преодолее. Навремето тя бе работила в БиБиСи. Вече не работеше там, а и ставаше дума за телевизията, а не за радиото, което донякъде намаляваше греха й, но бе запазила доста познанства от компанията.

— Когато те идват тук, аз ще излизам — каза й той.

— Ще стоиш тук — отвърна тя. — Щом казваш, че искаш да си евреин, трябва да знаеш, че еврейските мъже не ходят никъде без жените или приятелките си. Освен ако си нямат друга връзка. Еврейските мъже няма къде да отидат освен в апартамента на друга жена. Те не ходят по кръчми, мразят да ги виждат в театъра без компания и не могат да се хранят сами. Трябва да има някой, с когото да говорят, докато ядат. Те не са способни да правят само едно нещо с устата си. Ще се научиш. Както ще се научиш и да харесваш приятелите ми. Те са чудесни.

Добрата новина беше, че бе напуснала БиБиСи, за да организира музей на англо-еврейската култура — „музей на това какво сме постигнали, а не какво сме изстрадали; на нашите триумфи, а не на изпитанията“ — на Абей Роуд, където Бийтълс бяха направили някои от най-знаменитите си записи и където все още поклонници от цял свят се стичаха с пълни автобуси, за да подскачат по знаменитата пешеходна пътека. Сега вече щяха да имат и музей на англо-еврейската култура, който да посетят, след като приключат с почитта си към Бийтълс.

Нещата не бяха толкова несъвместими. През годините на своя възход Бийтълс бяха имали еврейски мениджър. Брайън Епстайн. Феновете знаеха колко добре ги бе ръководил, както и че самоубийството му може би е било предизвикано от несподелената любов към Джон Ленън, един неевреин и поради това забранен плод. Така че и в историята на Бийтълс имаше трагичен еврейски елемент. Това не беше основният мотив, за да се помести музеят на англо-еврейската култура именно на Абей Роуд, но беше практическо съображение.

И да, историята на Брайън Епстайн също щеше да присъства. Една цяла стая беше посветена на приноса на евреите към английската развлекателна индустрия. Франки Вой, Алма Коган, Лу Грейд, Майк и Бърни Уинтъс, Джоан Колинс (само по линия на баща си, но и половин е по-добре от нищо), Брайън Епстайн и дори Ейми Уайнхаус.

Хефзиба беше избрана и привлечена за целта от един ексцентричен филантроп от англо-еврейски произход, който сам беше музикален продуцент и чиято духовна рожба беше музеят. По негово мнение и по мнение на фондацията му, тя беше перфектният човек за тази работа. Единственият човек. А Хефзиба от своя страна бе приела с радост предизвикателството.

— Като се има предвид, че според него БиБиСи е пристрастна в отразяването на конфликта в Близкия изток, донякъде се учудвам, че ме нае — каза тя на Треслъв.

— Той знае, че не си като останалите там.

— В какъв смисъл не съм като останалите?

— В смисъл че не си пристрастна като тях, когато става дума за Близкия изток.

— Наистина ли мислиш така?

— За теб ли? Да.

— Не, имах предвид за останалите.

— Че са пристрастни спрямо онова, което чичо Либор нарича Изрррае? Разбира се.

— Винаги ли си смятал така? — Тя не искаше той да си мени възгледите заради нея. Иначе това рано или късно щеше да го накара да възнегодува.

— Не, но само защото изобщо не съм мислил по този въпрос. Сега, когато го правя, си давам сметка какви антисемити са били всички, особено евреите.

За момент се зачуди дали това не е била причината и за неговите собствени несгоди в БиБиСи — антисемитизмът.

— Тогава трябва да си познавал там доста по-различни евреи от онези, които аз познавах — каза му тя.

— Евреите, които познавах, се преструваха, че не са евреи. Именно затова бяха отишли в БиБиСи — за да получат нова самоличност. За тях това бе вторият най-добър вариант след присъединяването към римокатолическата църква.

— Глупости на търкалета — отвърна тя. — Аз не съм постъпила там, за да получа нова самоличност.

— Защото ти си изключение, както вече казах. Останалите, за които ти говоря, нямаха търпение да оставят еврейската история зад гърба си. Обличаха се като дебютантки, говореха като потомствени аристократки, четяха „Гардиън“ и се отдръпваха ужасени, стига само да им споменеш Изрррае. Човек би си помислил, че Гестапо ги подслушва отнякъде. А аз просто се опитвах да ги поканя на среща.

— Защо ще споменаваш Изрррае — и може ли вече да спрем да го произнасяме така — ако просто си се опитвал да ги поканиш на среща?

— Ей-така, колкото да си говорим за нещо.

— Може би са си мислели, че не можеш да ги гледаш, без да се сещаш за еврейската история, това минавало ли ти е през ума?

— Не виждам защо това ще е проблем за тях?

— Защото на евреите не им харесва да ги възприемат само заради едната им история, Джулиан.

— Би трябвало да се гордеят с нея.

— Не си ти този, който ще каже какво би трябвало да правят. Но както и да е, аз никога не съм се натъквала на нещо като това, което описваш. Иначе щях да му се противопоставя. Не съм обсебена от факта, че съм еврейка, но и не съм готова да позволя на някой да си прави гаргара с това. Мога да се грижа сама за себе си.

— Не се и съмнявам.

— Това обаче не означава, че не позволявам на другите евреи да бъдат точно толкова хладни към своя произход, колкото си поискат. Ясно?

— Ясно.

Тя го целуна. Да, ясно.

Но по-късно той отново се върна на темата.

— Трябва да попиташ Либор какво мисли по въпроса — каза. — Неговите преживявания в БиБиСи са били много подобни на моите.

— О, Либор е един стар чешки реакционер.

Тя всъщност вече беше питала Либор, но не за еврейския антисемитизъм в БиБиСи, а за самия Треслъв. Истински ли беше, или измислен? Опитваше ли се да си играе с мозъка й? Наистина ли бе станал жертва на антисемитско нападение? Можеше ли Либор да гарантира за него в каквото и да било отношение?

И да, и не, бе отвърнал Либор, кой би могъл да е сигурен. Той познаваше Треслъв от ученик и беше много привързан към него. Колкото до това дали ще стане добър съпруг…

— Аз не си търся съпруг.

… само времето можеше да покаже. Но той се надяваше, че двамата ще бъдат много щастливи. Само с една забележка.

Тя го бе изгледала притеснено.

— Губя един приятел.

— Как така го губиш? Ако става въпрос, сега той ще живее дори по-близо до теб. А и можеш да ни идваш на гости за вечеря.

— Да, но няма да е свободен да излиза всеки път когато му се обадя. А аз вече съм твърде стар, за да си правя далечни уговорки. Сега я карам ден за ден.

— Стига глупости, Либор.

Но й направи впечатление, че той не изглежда цветущ.

— Цветущо? Та той е почти на деветдесет години и наскоро е изгубил жена си. Цяло чудо е, че още диша.

Обръщайки се в леглото, Треслъв обгърна с очи чудото, което бе преобразило живота му. Той никога преди не бе делил една постеля с някой с нейните размери. Някои от жените, с които бе спал, бяха толкова тънки, че когато се събуждаше, невинаги можеше веднага да ги открие и трябваше да се рови из завивките. А често пъти те си бяха тръгнали. Изпарили. Изнизали се без звук в ранната утрин, като невестулки. А когато Хефзиба дори само помръднеше в своята половина от леглото, половината на Треслъв се разлюляваше като Атлантическия океан. Той трябваше да се държи за матрака, за да не падне. Това не смущаваше съня му, напротив. Той спеше като младенец, спокоен от усещането, че тя е до него — колкото и бурно да се въртеше — и не смята да ходи никъде.

Сега разбираше за какво е била Кимбърли. Тя му бе изпратена, за да го омекоти. Да го отбие от измършавелите жени. Тя беше изтрезвителна станция по пътя към Хефзиба — неговата Джуно.

Неговата Джуно не беше чудовищна. Той дори не беше сигурен дали ще е справедливо да я нарече закръглена. Тя просто бе направена от материал, различен от този, с който бе свикнал при другите жени. Спомни си жената, която бе видял да излиза от басейна в Лигурия. Долнището на банския й бе мокро и хлабаво, същата бе и кожата й, оскъдна и в същото време провиснала, сякаш и малкото количество плът, с което разполагаше, бе твърде много за нейните кости. Хефзиба изпълваше телосложението си, така разглеждаше нещата той. Беше във физическа хармония със себе си. Без дрехите си не беше така обемиста, както се бе опасявал, нямаше гънки от тлъстини или паласки от излишна плът. Всъщност беше стегната и силна, само шията й изглеждаше мъничко по-дебела, отколкото трябва. Иначе казано, тя бе по-приятна за гледане без дрехите си, отколкото в тях. Той бе изпитвал тих ужас какво ли ще се крие под тези пурпурни и виолетови шалове и наметала от Хемпстед Базар, но ето че тя ги махна и що да видиш, отдолу се оказа прекрасна! Хуноистична.

Голямата изненада беше белотата на кожата й. Всеки път когато се срещаха с Финклер, те променяха изискванията, на които се предполагаше, че финклерите трябва да отговарят. Сам Финклер не беше тъмен и прокрадващ се като буболечка, а червен и разпростиращ се като паяк. Либор беше конте, а не книжен червей. А ето сега и Хефзиба, чието име предизвикваше представата за ориенталски танцьорки, шарени пазари и за парфюма, който пръскаха пред арабския магазин на Оксфорд Стрийт, но чийто вид, щом свалеше дрехите си, беше… отначало той мислеше полски или украински, но колкото повече се наслаждаваше на нейната голота, толкова повече клонеше към скандинавски или може би балтийски. Тя можеше да е дървената фигура на носа на естонска риболовна шхуна — „Лембиту“, или „Вельо“, браздяща Рижкия залив на лов за херинга. Той бе преминал модул по норвежки саги в университета.

Сега вече знаеше защо. За да се подготви за своята собствена Брунхилда. А приятелствата му с Финклер и Либор бяха предназначени да го подготвят, че тази Брунхилда ще е еврейка.

Случайности не съществуваха. Всяко нещо имаше смисъл.

Това бе като религиозно преобразяване. Сутрин се събуждаше с гледката на надигащата се към него Хефзиба и изпитваше неописуема радост, сякаш вселената и неговото съзнание по чудодеен начин се бяха слели и цареше пълна хармония както в него, така и във всичко извън него. Не само Хефзиба бе предмет на неговата любов, а и целият свят.

Струваше си човек да бъде евреин!

По нейно настояване той престана да работи като дубльор. Тя смяташе, че да се преструва на някой друг, го принизява. Сега, след като вече я беше намерил, беше време да играе самия себе си.

Благодарение на предвидливите си родители и на два добри развода, тя не страдаше от липса на пари. Поне не дотолкова, че той да не може да се поогледа на спокойствие с какво да се захване в бъдеще. Защо да не се върне към администриране на културни събития, предложи Хефзиба. Всеки град в Англия, всяко селце в Англия вече провеждаше литературен фестивал; сигурно търсеха под дърво и камък хора с неговите познания и опит. Можеше дори да подхване свой собствен бизнес на Абей Роуд, в близост до звукозаписните студия и музея. Да вмъкне между Бийтълс и евреите един Фестивал на литературното и музикално творчество. А защо да не организира Постоянна експозиция на зверствата, извършвани в БиБиСи, предложи той. Хефзиба не остана във възторг.

Във всеки случай фестивалната идея не му допадна особено. Напомняше му за жената, която носеше сандалите си на платформи, докато правеха любов. Не, вече беше приключил с изкуствата.

Замисли се дали да не се изучи за равин.

— Може да възникнат някои пречки пред това — каза му тя.

Той беше разочарован.

— Ами ако стана светски равин?

Тя не беше сигурна дали юдаизмът допуска светски лица по начина, по който го прави англиканската църква. Може би Либералният юдаизъм имаше известен светски елемент в себе си, но тя бе сигурна, че той пак ще трябва да се подложи на строги юдейски критерии. Имаше и друго нещо, наречено Реконструкционизъм, но според нея това беше в Америка, а тя нямаше желание да ходи да живее заедно с него в Америка.

Всъщност тя не искаше той да става равин и точка.

— Може един ден да поискаш да скъсаш с еврейството — му каза.

Той отвърна, че се надява не това да е причината, поради която го е избрала.

Тя каза, че не е, но че вече е имала двама еврейски съпрузи и макар да е далеч от мисълта, че те двамата са хукнали да се женят, все пак е облекчена, че не живее с трети еврейски мъж в каквото и да било качество. Поне не еврейски мъж в общоприетия смисъл на думата, побърза да добави.

После й хрумна блестяща идея. Защо той да не й помага в уреждането на музея? Като какъв точно, не можеше да е сигурна, преди да го е обсъдила със своя филантроп и с борда на фондацията му, но щеше да се радва на помощта му под каквато и да е форма, пък било то и само докато се оглежда за нещо друго.

Той беше във възторг. Не искаше тя да го обсъжда с никакъв борд. Дори сам си измисли длъжност: Помощник-Уредник на Музея на Англо-Еврейската Култура.

Тъкмо това бе чакал цял живот.

[1] Миличко (идиш). — Б.пр. ↑

2

А това, което Финклер не бе очаквал през живота си, беше един комедиант от Засрамените евреи да му трие сол на главата.

Още по-малко когато този комедиант беше Иво Коен, който смяташе, че е смешно да се въргаля по земята.

По своя инициатива Финклер бе започнал да нарича Засрамените евреи със съкращението ЗАС. „Ние от ЗАС“, беше казал в едно вестникарско интервю на тема дейността му в организацията, като после беше повторил фразата и в едно сутрешно радиопредаване.

— Първо, вече има едно ЗАС — каза Иво Коен. — Това е благотворителна организация за борба с тютюнопушенето, с която аз, като човек, който пуши по две кутии на ден, предпочитам да не ме бъркат. И второ, звучи така, сякаш сме заспали.

— Това, което искаме — намеси се и Мъртън Кугъл, — е да не ни променяш името, без първо да го обсъдиш с нас. Това не е твое движение.

Неразрешеният спор около бойкота още глождеше Кугъл, който сега бе преминал към това да краде израелски стоки от местния си супермаркет и после да се оставя да го арестуват.

Мъртън Кугъл, една бита карта според Финклер, един загубен блогър, когото никой не четеше, един активист, който нищо не активираше, просто господин никой — nebbish[1], nishtikeit[2], nebechel[3]: понякога дори за Финклер само идишът вършеше работа — едно gornisht[4], което членуваше във всяка антиционистка група, съществуваща под слънцето, както и в няколко, които не съществуваха, независимо че някои от тези групи бяха спонсорирани от разни мюсюлмански организации, които вярваха, че Кугъл, бидейки евреин, мечтае за световна конспирация, а други защитаваха възгледите на крайно ортодоксалните евреи, с които Кугъл за нищо на света не би разделил и паница леща; след като думата „антиционистка“ се появяваше в едър или дребен шрифт, Кугъл се записваше начаса.

„Аз съм евреин по силата на факта, че не съм ционист“, бе написал неотдавна той в един блог за самоопознаване.

Как можеше да бъдеш нещо, питаше се Финклер, по силата на факта, че не си нещо друго? Аз съм евреин по силата на факта, че не съм индианец от племето на Черноногите.

Оглеждайки стаята, Финклер срещна примигващия изпод зачервените клепачи взор на лингвистичния социолог и социален психолог Леони Липман. Финклер познаваше Леони от Оксфорд, където тя изучаваше теория на литературата и се славеше с късите си поли. В онези дни тя имаше грива от огненочервена коса, далеч по-ярка от неговата бледооранжева растителност и когато сядаше, подреждаше тази коса около себе си, подвила голите си крака под брадичката, като котка, облечена само в своята козина. Сега тази коса бе късо подстригана, а пламъците в нея бяха почти угаснали. Късите полички също бяха изчезнали, отстъпвайки място на панталони от всякакви етнически фасони, в случая — чифт индийски шалвари с провиснало дъно. Това беше стил, който Финклер не можеше да проумее. Защо една жена ще иска да носи дреха, която я прави да изглежда като едро бебе, надраснало ританките си? Това се отразяваше върху цялостното му отношение към нея, сякаш всеки път когато тя заговореше, в стаята се разнасяше миризма, която го караше да извръща нос.

— О, моля ви, да не започваме пак — каза тя.

Финклер извърна нос.

Леони Липман винаги или се връщаше, или тъкмо предстоеше да заминава за Окупираните територии, където имаше многобройни близки лични приятели от всички изповедания, в това число и евреи, които бяха толкова засрамени, колкото и тя. При Леони човек можеше да протегне ръка и да пипне конфликта. В орбитите на нейните напрегнати, зачервени очи страданието можеше да се разгледа като в буркан със златни рибки.

Беше като да гледаш триизмерно кино.

— Да не започваме пак кое, Леони? — попита с обидно подчертана учтивост Лони Айзенбах.

Лони беше водещ на детски телевизионни предавания и автор на училищни учебници по география, прочути с това, че липсваше Израел. Той имаше изпосталяло конско лице и жълти конски зъби, за които продуцентите му напоследък извънредно много се притесняваха. Той стряскаше децата.

Лони и Леони, и двамата сприхави и избухливи, навремето бяха имали помежду си любовна афера и носеха тлеещите въглени на раздялата си на всяка от срещите.

— Аз имам там приятели и от двете религии, които вече са на ръба на убийствено или самоубийствено отчаяние — каза Леони, което за Финклер, макар че не възнамеряваше да го прави на въпрос, прозвуча почти като заплаха с насилие срещу собствената му персона — а ние тук още обсъждаме кои сме и как ще се наричаме.

— Извини ме — каза Кугъл — но аз не съм забелязал да съм обсъждал как ще се наричаме. Аз съм демократ и се прекланям пред решението на мнозинството. Докато виж, Сам с неговото ЗАС…

— Не ме интересува, ако ще да се наричаме и Ездачите на Шибания Апокалипсис — изкрещя Леони.

— Ездачите на Шибания Апокалипсис е добро — отвърна Лони. — Но не би ли трябвало да бъде Ездачите и Ездачките.

— Да ти го начукам! — каза му Леони.

Докато извръщаше нос, Финклер изпусна въздишка, достатъчно дълбока, за да разтърси основите на клуб „Граучо“. Какъв беше смисълът от това повтаряне на основните принципи всеки път когато се събираха? Но за него бе болезнено да се съгласи с Кугъл за каквото и да било. Ако за Кугъл денят следваше нощта, то Финклер щеше да се моли нощта никога да не свършва.

— Аз пък не се прекланям пред нищо в своя еврейски срам — каза той. — За мен важното е да се отличаваме и да ни забелязват.

Кугъл простена.

— Имаш още нещо да кажеш ли? — сряза го Финклер.

Кугъл поклати глава.

— Просто си прочиствам гърлото.

— О, за Бога! — викна Леони Липман.

— Ти не вярваш в Бог — напомни й Лони Айзенбах.

— Нека видим дали аз не мога да помогна. — Говорещата беше Тамара Краус, академично най-известната сред Засрамените евреи, жена, чийто тих авторитет вдъхваше респект не само в Англия, но и в Америка и Близкия изток, където и да се съберяха антиционисти — Финклер не би отишъл дотам да ги нарече антисемити.

Дори той самият леко се свиваше в нейно присъствие.

— Не е ли наше задължение да покажем — продължи тя, в което продължение никой не се съмняваше, тъй като кой ли би се осмелил да я прекъсне — че да бъдеш евреин е чудесно и многообразно нещо, което носи в себе си задължението да защитаваш Израел от всяка критика не повече, отколкото и задължението да живееш в постоянен страх. Ние не сме народ от жертви, нали? Както този смел израелски философ — тук тя кимна към Финклер — Авитал Ави каза неотдавна по време на една своя поздравителна реч в Тел Авив, която имах честта да слушам от трибуната, ние сме тези, които днес пазят Холокоста жив, ние, които поемаме ролята на капосите[5] в наши дни. Да, разбира се, забравата унижава мъртвите, но още повече ги унижава изравянето от гробовете им с цел оправдаване на нови кръвопролития.

Гласът й бе звънък и овладян, което, помисли си Финклер, в частност бе упрек към Леони Липман, с нейната слаба и колеблива дикция. С дрехите си тя също посрамваше Леони. Леони се обличаше като туземец от място, което трудно можеше да се назове — Народна Република Мърландия бе най-близкото, което му идваше наум — докато Тамара при всяка своя появява пред публика изглеждаше като директорка на модна агенция, едновременно делова и ненатрапчиво женствена.

Докато чакаше, Финклер я оглеждаше. Формите й му напомняха тези на покойната му съпруга, но беше някак по-твърда от нея и в същото време по-крехка. Забеляза, че докато говори, сече въздуха с ръце, стискайки юмруци напосоки, сякаш за да съкруши всяка идея, която не е нейна. Без да знае защо, си я представи как крещи в прегръдките му. Може би беше свързано с начина, по който бе сложена, и с усещането за психическо разпадане, което се излъчваше от нея. Всъщност психическото разпадане бе точно начинът, по който тя възприемаше съвременната история на Израел. Полудели още по време на Холокоста, не на последно място заради собственото си безсилие и пасивност, евреите сега пилееха по палестинците онова, което беше останало от мозъците им, и го наричаха самоотбрана. Финклер не споделяше тази теория за лудостта, пораждаща лудост, но засега се въздържаше да й го каже, с надеждата да му се удаде случай да я накара да крещи в обятията му.

По време на посещението си в Палестина — докладва Тамара така, сякаш разказваше на групата как е прекарала ваканцията си; всъщност Финклер дори се зачуди кога ще се появят снимките — тя се бе срещнала с доста представители на Хамас, пред които бе изразила безпокойството си по повод програмата за насилствена ислямизация, провеждана от движението напоследък, в това число порицаване на неподходящо облечени жени по плажовете, тормоз над магазинери, продаващи открито западно бельо, разделяне на половете в училищата и като цяло налагане на все повече ограничения над човешките права на жените. Тя не се бе поколебала да ги предупреди, че това ще даде негативно отражение върху подкрепата, на която Хамас може да разчита от страна на иначе симпатизиращите му групи в Европа и Америка. Запленен, Финклер си представяше как ръководството на Хамас трепери пред изящно възмутения феминизъм на Тамара. Дали и те също са си я представяли крещяща в обятията им?

— Не е добре — каза той.

— Да, наистина не е — съгласи се тя. — И най-вече поради това, че можем да очакваме проционистите да се хванат за това като доказателство за присъщите на Хамас екстремизъм и нетолерантност. Докато…

Тамара Краус си пое дълбоко дъх. Финклер си пое дъх заедно с нея.

— Докато… — каза той.

— Докато истината за онова, което се случва, е, че то е пряко следствие от незаконната окупация. Не можеш да изолираш един народ, да отрежеш естествените му връзки с родината, да го обречеш на глад и унижение и да очакваш, че няма да последва екстремизъм.

— Положително не можеш — каза Леони.

— Да — продължи бързо Тамара, преди Леони да е успяла да каже още нещо. — Авитал, с когото обсъдих всичко това, стигна дори дотам да предположи, че това е едно зловещо провеждане на умишлена политика. Да се притиска Газа още и още, докато накрая Западът сам започне да моли Израел да я завладее отново.

— Виж ти — каза Финклер.

— Да — отвърна тя, като срещна погледа му.

— Как е Авиал — попита неочаквано той.

Лицето на Тамара Краус се отвори към него. Той се почувства така, сякаш са му дали цвете.

— Не е добре — отвърна тя. — Но не си го признава. Той е неуморим.

— Наистина е такъв — рече Финклер. — А Навах?

— Добре, слава на Бога. Добре. Тя е дясната му ръка.

— Винаги е била. — Финклер се усмихна, връщайки й цветето обратно. Съзнанието, че този момент на близост и разбирателство между двама им вбесява останалите, го изпълни със задоволство. Можеше да чуе как сърцето на Кугъл се гърчи.

Само покерът му носеше удоволствие, което можеше да се сравни с това.

[1] Безволев човек, мухльо (идиш). — Б.пр. ↑

[2] Нищожество (идиш). — Б.пр. ↑

[3] Жалък човек (идиш). — Б.пр. ↑

[4] Нищо (идиш). — Б.пр. ↑

[5] „Капо“ се наричали затворниците в нацистките концентрационни лагери, които са имали определени административни функции над останалите и често са проявявали към тях брутално отношение. — Б.пр. ↑

3

Либор все пак отиде да види консултантката по въпросите на скръбта, която Еми му бе препоръчала. Висока, внушителна жена, достатъчно едра, за да го дундурка на коляното си. Тя можеше да бъде вентролог, а той — нейното говорещо човече.

— Джейн Норман — каза тя, като му протегна ръка, с която спокойно можеше да го хване зад гърба и да му дърпа конците.

Джейн Норман. Името беше толкова обикновено за такава екзотична личност, че му мина през ума, че сигурно го е възприела, за да успокоява скърбящите. Докато истинското й име беше Аделгонда Ремедиос Аранцибия.

Посети я по-скоро за да угоди на Еми. Заради самия себе си не би си направил труда. Какви ведри мисли можеше да му навее една консултантка? Жизнерадост относно бъдещето?

Чувстваше се зле, че не бе успял да откликне на призива й за подкрепа. Сега Финклер бе най-изтъкнатата публична фигура, която познаваше, а от Финклер нямаше как да се очаква, че ще направи изявление срещу един режисьор, който разбира защо хората искат да убиват евреите. По-скоро можеше да се предположи, че двамата ще са сърдечни приятели.

Така че това посещение бе следващото най-добро нещо, което можеше да направи заради Еми.

Джейн Норман. С истинско име Аделаида Пиеса Илиана Мирошинкенкоп.

Тя живееше в Мейда Вейл[1], недалеч оттам, където живееше Треслъв, макар Треслъв да му казваше Хемпстед, или по-скоро оттам, където бе живял, преди да се пренесе при пра-пра-племенницата на Либор. Той щеше да е по-доволен, ако го беше приела в някоя клиника или болница, но тя го посрещна в гостната на собствената си къща.

Обясни му, че вече се е пенсионирала. Но все още провежда консултации…

Либор помисли, че ще каже като хоби, или за да поддържа практиката си, но тя остави края на изречението да се клатушка като обесен на въже…

Къщата беше голяма, но стаята, в която го покани, беше миниатюрна, почти като стая в кукленска къщичка. По стените имаше репродукции на пасторални сцени. Пастири и пастирки. Както и колекция от порцеланови напръстници върху полицата над камината. Тя беше прекалено висока за тази стая, помисли си Либор. Трябваше да се сгъне на три, за да се събере в стола си. Ръстът й го караше да се чувства глупаво. Дори когато и двамата бяха седнали, пак трябваше да я гледа изотдолу.

Тя имаше изящен римски нос с широки тъмни ноздри, в които Либор нямаше друг избор, освен да се взира. Въпреки екзотичния й вид в нея определено се долавяше привкусът на Женския институт[2], това излъчване на свенлив, пуритански провинциален чар, което се радваше на такъв успех, когато подобен сорт жени сваляха дрехите си, за да се снимат за някой благотворителен календар. Тя вероятно имаше дълги, провиснали гърди и дълбок, тъмен, отворен сицилиански пъп, предположи Либор.

Той се запита дали способността й да го накара да си я представи без дрехи, макар да бе облечена от врата до глезените и да не бе направила и най-малкото предизвикателно движение, не бе част от нейната техника за консултиране на опечалени.

Те поговориха накратко за Еми. Еми й беше разказала кой е Либор. Тя помнеше неговите статии и дори успя да цитира правилно една-две от тях. Също и знаменитите му фотографии. Спомняше си и за някои от тях. Либор се смее заедно с Гарбо. Либор, излегнат върху леглото заедно с Джейн Ръсел, като той изглежда по-малко мъжествен от двамата. Либор, танцуващ с Мерилин Монро, буза до буза в една невъзможна пародия на романс, предвид на всичките несъответствия помежду им.

— Трябваше да ме видите как танцувам с жена си — каза Либор.

Каза го, колкото да й угоди, точно както бе дошъл да я посети, колкото да угоди на Еми. Очевидно това беше неговата роля. Да угажда на хората и да бъде опечален.

Изпита облекчение, че тя не каза нищо банално за смъртта на любимите хора — той мразеше израза „любими хора“; нямаше любими хора, имаше само любима Малки — нито за цикъла на емоциите, нито за пътищата на скръбта.

Нито, за което й беше не по-малко благодарен, се опита да му хвърля скрити съчувствени погледи. Тя не скърбеше заради него. Оставяше го да скърби сам за себе си.

С напредването на времето установи, че му е все по-трудно да се концентрира върху онова, което му говори. Джейн Норман. С истинско име Фружина Орсоля Фониажти.

Той продължи да се взира в ноздрите й, където бе утешително тъмно и спокойно.

Колкото до това, какво й казваше той, нямаше никаква представа. Изразяваше чувствата си. Играеше ролята на опечален. Изговаряше думите, които предполагаше, че опечалените изговарят в подобни моменти. Дори си служеше със съответните жестове. Допускаше дори, че ако беше останал достатъчно дълго, щеше да започне да кърши ръце и да си скубе косите.

Собствените му преструвки го учудиха и ужасиха. Кому беше нужно всичко това? Защо просто не говореше от сърце?

Защото сърцето не говореше, ето защо. Защото езикът сам по себе си предполагаше изкуственост. Защото в крайна сметка нямаше нищо, абсолютно нищо, което да се каже.

Дали тя знаеше това, Джейн Норман? С истинско име Маарит Туулики Яаскелайнен. Беше ли част от професионалното й познание това, че опечалените седяха пред нея, гледаха нагоре в ноздрите й и я лъжеха?

По-добре да беше завил като животно. Това поне щеше да е истински израз на това как се чувства. Само дето нямаше да е. Нямаше истински израз за това как се чувстваше.

Тя му каза, че има един въпрос към него, преди да си тръгне. Докато го казваше, стана по-оживена, отколкото през цялото време, което бе прекарал при нея. Очевидно това беше истинската, всъщност единствената, причина той да е тук. Тя е искала да му зададе този въпрос още от момента, когато е влязъл в стаята. Не, още от момента, когато е разбрала, че ще я посети.

— За Мерилин — каза тя.

— Мерилин Монро? Какво за нея?

— Познавал сте я добре, нали?

— Да.

Тя изду бузи и се потупа по гърдите.

— Кажете ми тогава…

— Да?

— Сама ли е отнела живота си, или е била убита?

[1] Заможен жилищен квартал в Западен Лондон. — Б.пр. ↑

[2] Най-голямата доброволна женска организация във Великобритания, първоначално създадена с цел повишаване на ролята на жените в селските райони по времето на Първата световна война. — Б.пр. ↑

4

Треслъв и Хефзиба пеят любовни дуети в банята.

Финклер губи пари на покер.

Либор чезне бързо.

Финклер губи пари на покер, но книгите му се продават добре и поне не се е опитал да сваля Тамара Краус.

Либор чезне бързо, защото е изгубил Малки. Еми му се обажда с новини за своя внук. Той няма да си възвърне зрението. Станало е още едно нападение над две еврейски момчета, носещи масури, казва му още тя. И надгробните камъни в едно еврейско гробище в Северен Лондон са били осквернени. Със свастики. Какво иска тя от него? Да организира доброволен отряд? Да постави пазач на всяко еврейско гробище в Лондон?

Либор се мъчи да не смесва чувствата си относно новите нападения над евреи на публични места с чувствата си към Малки.

Треслъв и Хефзиба пеят „О soave fanciulla“, „Parigi о сага“, „Е il sol dell’anima“, „La ci darem la mano“ и тъй нататък.

Тя знае всички арии, които знае и той. Не е ли поразително това, пита се той.

Всичко, което пеят, е или „здравей“, или „довиждане“. Това е то операта. Треслъв пее всяка от тях като „довиждане“. А Хефзиба като „здравей“. Затова, дори когато се различават, те се допълват и облагодетелстваният е той.

Нейният глас е силен, по-подходящ за Вагнер. Но те не пеят Вагнер, нито дори „Tristan und Isolde“. „Основно правило ми е да не пея нищо, в което има унд“, казва му тя.

Той започва да разбира финклерската култура. Това е както при Либор и Марлене Дитрих, при положение че той бе казал истината за Марлене Дитрих. Някои неща не се правят. Много добре, тогава и Треслъв няма да ги прави. Покажете му само германец и той начаса ще срита проклетия мамзер.

Мамзер е думата на идиш за копеле. Треслъв не може да спре да я използва. Дори по свой адрес. Е, не съм ли късметлийски мамзер, пита се той.

За да отпразнува това, че е такъв късметлийски мамзер, той кани Финклер и Либор на вечеря. Елате да вдигнем наздравица за новия ми живот. Минава му през ума да покани и синовете си, но после размисля. Той не харесва синовете си. Ако става за въпрос, не харесва и Финклер, но Финклер е стар приятел. Него поне го е избирал. А синовете си не е.

Финклер подсвирва през зъби, когато слиза от асансьора направо на терасата на Хефзиба.

— Паднал си си на оная работа — прошепва той на Треслъв.

Гаден мамзер, мисли си Треслъв.

— Така ли? — пита сухо. — Не съм забелязал да съм падал.

— Хайде стига! — сръчква го в ребрата Финклер. — Само те дразня.

— Това ли правиш? Е, във всеки случай, радвам се, че тук ти харесва. Можеш дори да гледаш крикет.

— Мога ли? — Финклер обичаше крикет. Мислеше, че обичането на крикет го прави англичанин.

— Имам предвид, че човек може. Човек може да гледа крикет оттук.

Нямаше никакво намерение да кани Финклер да гледа крикет. Финклер и без това вече ползваше достатъчно благини. Нека си купува билети. А ако не успее, да си седи на своята тераса и да гледа парка. В парка имаше много неща за гледане, доколкото си спомняше Треслъв. Не че вече си спомняше много от Хемпстед. Бяха изминали три месеца, откакто се бе преместил в Сейнт Джонс Ууд[1] и вече не можеше да си спомни някога да е живял другаде. Или с другиго.

Хефзиба блокираше миналото му.

Той заведе Финклер в кухнята, където Хефзиба готвеше на печката. Бе чакал този миг от дълго време.

— Сам, познаваш ли Джуно? — попита.

Нито искрица на спомен или разбиране у Финклер.

Треслъв се запита дали да не му го разшифрова, за да подгрее паметта му, макар да не вярваше Финклер някога да е забравял нищо, което той самият е казал. Финклер не ходеше никъде без един бележник, в който си записваше всяка фраза, която го бе заинтригувала, най-вече свои собствени умотворения. „Брашненият чувал, колкото и да го тупаш, все пуска“, беше казал веднъж на Треслъв, отваряйки бележника си. Което Треслъв бе изтълкувал за себе си, в смисъл че Финклер периодично се рециклира, знаейки, че винаги може да скалъпи цяла една книга от словесната плява. Затова можеше да се обзаложи, че той помни своята шега с „Познаваш ли Джуно“, но не иска да се остави на Треслъв да му я върне.

Но те двамата вече и без това се бяха ръкували, като преди това Хефзиба бе изтрила ръце в престилката си.

— Сам.

— Хефзиба.

— Моята наслада е в теб — каза Финклер.

Хефзиба склони свенливо глава.

Лицето на Треслъв изобрази въпросителен знак.

— Това означава Хефзиба на иврит — обясни му Финклер. — Моята наслада е в теб.

— Знам — каза кисело Треслъв.

Копелето отново го беше хванало. Човек никога не знаеше от коя страна ще му дойде. Подготвяш се за финклерска шега, а те ти излизат с финклерска ученост. Винаги са с едни гърди пред теб. Имат нещо, което ти нямаш, някакъв словесен или теологичен резерв, от който могат да почерпят, за да те оставят в небрано лозе. Проклетите мамзери.

— А сега ме оставете да си върша работата — каза Хефзиба — ако искате да ядете тази вечер.

— Моята наслада е в твоето готвене — каза Треслъв, без някой да му обърне внимание.

Всъщност в очите на Треслъв Хефзиба не толкова готвеше, колкото мяташе съставките, заставяйки ги да добият вкус посредством бясно шибане и ръчкане. Независимо какво приготвяше, пред нея винаги имаше по пет тенджери, всяка от тях достатъчно голяма, за да се свари котка в нея. От четири от тях се вдигаше пара. В петата цвъртеше мазнина. Всички прозорци бяха отворени. Абсорбаторът засмукваше всичко, до което успееше да се докопа. Треслъв бе предложил да се затварят прозорците, когато той е включен, или той да се изключва, когато прозорците са отворени. Те взаимно неутрализираха своя ефект, поясни научно той, като абсорбаторът всмукваше половината автомобилни газове от улицата. Но Хефзиба не му обръщаше внимание и продължаваше да отваря и затваря с трясък вратите на шкафчетата, използвайки всяка лъжица и съдинка, която притежаваше и вдишвайки пламъците и пушека. Потта се стичаше по челото й и попиваше в дрехите. На всеки две-три минути тя спираше, за да избърше очи. После продължаваше отново, като бог Вулкан, стъкващ огъня под Етна. И в края на всичко това се получаваше омлет със зелен лук за вечеря на Треслъв.

Макар да се жалваше от нелогичността на нейните готварски методи, Треслъв обожаваше да я гледа. Еврейска жена в своята еврейска кухня! Неговата собствена майка бе приготвяла обеди от по пет блюда с помощта само на един тиган. После тримата сядаха и чакаха ястията да изстинат, след което се хранеха в мълчание. Колкото до миенето на съдове, такова практически нямаше. Само тиганът и трите чинии.

Финклер вдъхна ароматите на опустошената кухня на Хефзиба — тя сигурно щеше да изглежда по-подредена, ако през нея бе минала орда казаци — и каза:

— Ахххх! Любимото ми.

— Ти дори не знаеш какво готвя — засмя се Хефзиба.

— Пак ми е любимото — отвърна Финклер.

— Кажи поне една съставка.

— Трайф.

Треслъв знаеше какво означава трайф. Трайф беше всичко, което не беше кошер.

— Не и в тази кухня — каза Хефзиба с престорена обида. — Моят Джулиан няма да яде трайф.

Моят Джулиан. Музика за ушите на Треслъв. Шуберт в изпълнение на Хоровиц. Брух в изпълнение на Хайфец.

Ей, Сам — познаваш ли Джуно?

Финклер издаде нещо като гъргорещ звук дълбоко в гърлото си.

— Значи вече си кошеризирала момчето?

— Той сам се кошеризира.

Независимо дали беше нейният Джулиан, или не, Треслъв се дразнеше да гледа как двамата финклери продължават да се преценяват един друг с поглед и да се пробват словесно. Той се чувстваше като „пиян морков“ по средата. Хефзиба бе неговата жена, неговата любима, неговата Джуно, но Финклер очевидно смяташе, че има предходни права върху нея. Те сякаш говореха таен език помежду си. Тайният език на евреите.

Трябва да го науча, помисли си Треслъв. Да разбия кода им, преди да са ме довършили.

Но в същото време изпита гордост, че Хефзиба можеше да прави онова, което той не умееше. За двайсет секунди тя бе достигнала по-дълбоко в душата на Финклер, отколкото той някога бе успявал. В нейно присъствие той дори изглеждаше отпуснат.

Когато пристигна и Либор, Треслъв наистина се почувства в малцинство. Хефзиба упражняваше неочаквано въздействие над двамата му гости — тя разсейваше еврейските им различия.

— Ну[2]? — попита Либор Финклер.

Треслъв не беше сигурен дали „попита“ отразява правилно нещата. Дали с „ну“ се пита? Или се казва ей така, между другото? „Ну?“ попита той. И беше ли това въобще въпрос в общоприетия смисъл? „Ну“, каза той. Дали така щеше да прозвучи по-добре? Ну, в смисъл на „как я караш“, но също и в смисъл на „знам как я караш“.

Имаше толкова много да учи.

Но изненадата беше, че Финклер отговори любезно. Ако не беше присъствието на Хефзиба, той щеше да скастри Либор за еврейските му варваризми, но сега само примигна като равин.

— A halber ernes izt a gantser lign — отговори.

— Половин истина е цяла лъжа — прошепна Хефзиба на Треслъв.

— Знам — излъга той.

— Е, кой ти разправя половин лъжи? — попита Либор.

— Кой ли не — отвърна Финклер. Но спря дотук.

Значи, Ну не беше сондиращо. Нямаше нужда да му се отговаря. То позволяваше извъртания, позоваващи се на всеобщата несъвършена човешка природа.

Схванах, помисли си Треслъв.

По време на вечерята обаче Либор отново подхвана Финклер както навремето.

— Значи не са твоите еврейски приятели-антисемити?

— Какво да не са моите еврейски приятели-антисемити?

Обичайно, обърна внимание Треслъв, Финклер щеше да отрече, че еврейските му приятели са антисемити.

— Тези, които са ти разправяли лъжи?

— И те грешат като всички нас — отвърна той.

— Значи вече ти е дошло до гуша от тях? Това е добре.

— Това, което е добре — каза Финклер — е ето кое… — И той се пресегна да си досипе от всичко. Херинга в червено вино, херинга в бяло вино, херинга в сметана, в заквасена сметана, в оцет, херинга, навита около маслина и набучена с клечка за зъби, херинга, накълцана по тъй наречения нов начин и, разбира се, също така накълцана и по стария — херинга, докарана прясна на борда на траулера, на носа на който стоеше фигурата на Хефзиба, с една заколена гърда — а след това маринованото месо, пастърмата, пушената сьомга, яйцето с лук, кълцаният черен дроб, сиренето, което нямаше никакъв вкус, блинците, цимите, чулентът. От всичките само чулентът — задушеното месо с боб и ечемик, което Хефзиба наричаше чешко задушено в чест на Либор, който обичаше да идва да го яде — беше горещо. След всички тези бушуващи огньове и всички димящи тенджери, все пак цялата поднесена на масата храна, с изключение на чулента, беше студена.

Треслъв се дивеше. Нямаха край чудесата, които неговата жена умееше да твори, макар и все още да не му беше жена.

— Знаех си — каза Финклер, когато стигна до чулента. — Хелцел! Бях сигурен, че подушвам хелцел!

Треслъв също го знаеше, но само защото Хефзиба му беше казала. Хелцел беше пълнена кожа от пилешка шийка. По нейно мнение никой чулент не можеше да се нарече чулент, ако в него нямаше хелцел. Очевидно и Финклер беше на същото мнение.

— Сложила си риган в плънката — каза той, облизвайки устни. — Блестяща идея. Майка ми никога не се е сещала за риган.

Нито пък моята, помисли си Треслъв.

— Това да не е по сефарадска[3] рецепта? — зачуди се Финклер?

— Не, това е по моя рецепта — засмя се Хефзиба.

Финклер погледна към Треслъв.

— Ти си един щастлив мъж — каза.

Щастлив мамзер.

Треслъв се усмихна в знак на съгласие, наслаждавайки се на хелцела. Пълнена пилешка шийка, за Бога! Цялата история на един народ в една пилешка шийка.

И Финклер, философът и Засраменият евреин, облизваше пръсти с такъв апетит, сякаш никога не бе напускал Каменец-Подолски[4].

След чулента дойде ред на бърсането на ръцете.

Хефзиба, която държеше на елегантната подредба на трапезата, караше Треслъв да лъска чашите и приборите винаги преди някой да дойде на гости, но по отношение на салфетките можеха със същия успех да се намират и в закусвалнята на гарата. Пред всеки от гостите имаше съдинка от неръждаема стомана, пълна с хартиени салфетки. Първият път, когато Треслъв подреждаше масата за двама им, той сгъна салфетките така, както го бе учила майка му, във формата на корабчета, по едно за всеки. Хефзиба го похвали за сръчността му, като разгъна своето корабче и го положи изящно върху скута си, но следващия път когато понечи да сгъва салфетки, откри на тяхно място въпросните салфетници. „Не че насърчавам лакомията“, поясни Хефзиба, „но не искам който и да седне на масата ми, да смята, че трябва да се сдържа.“

Самата тя употребяваше по дузина салфетки, а при ядене на чулент и по повече. Майката на Треслъв го бе възпитала по възможност да не оставя нито петънце върху салфетката си, за да може тя пак да се сгъне на корабче и да се използва. Сега, следвайки примера на Хефзиба, той използваше по една за всеки пръст.

Всичко беше различно. Преди Хефзиба той се бе хранил само с устата си. А сега се хранеше с цялото си същество. И имаше нужда от много салфетки, за да поддържа цялото си същество чисто.

— За този музей… — каза Финклер, след като масата беше раздигната.

Хефзиба наклони глава към него.

— … нямаме ли вече достатъчно такива?

— Имаш предвид, музеи по принцип ли?

— Еврейски музеи. Където и да отидеш, във всеки град, във всеки shtetl[5], ще откриеш музей на Холокоста. Има ли нужда от музей на Холокоста в Стивънидж, или в Лечуърт[6]?

— Бих се учудила, ако в Лечуърт откриеш музей на Холокоста. А и това не е музей на Холокоста. Това е музей на англо-еврейската култура.

— Съществува ли въобще такава? — засмя се Финклер. — Ще се говори ли за това как са ни прогонили през 1290 година?

— Разбира се. А също и как са ни посрещнали обратно през 1655-та.

Финклер сви рамене, сякаш се обръщаше към публика, която вече е убедена в това, в което е убеден и той.

— Все едно и също. Накрая пак ще стигнеш до Холокоста, дори да е под заглавието „Отношението на британците към…“. Ще разлепиш снимки на газовите пещи, помни ми думата. Еврейските музеи винаги го правят. Това, което искам да знам, е, след като толкова трябва да подчертаваме страданието, защо поне отвреме-навреме не сменяме мелодията. Защо не направим Музей на руския погром? Или Музей на вавилонското пленничество? Или в твоя случай, след като вече имаш мястото, Музей на всички гадни неща, които англичаните някога са ни причинявали?

— Заръката е да не се споменават гадории за англичаните — каза Хефзиба.

— Радвам се да го чуя.

— Нито пък — намеси се Треслъв — да се споменават гадории за който и да било друг. В нашия музей Холокостът въобще няма да фигурира.

Финклер се вторачи в него. Нашият! Теб пък кой те пита? говореше изражението му.

Либор се размърда в стола си.

— Внукът на една моя приятелка наскоро е бил ослепен — каза той с ненатрапчив, но многозначителен глас.

Финклер не знаеше какво да прави с лицето си. Това някаква уловка ли беше? Е, и? му се искаше да попита. И какво общо има това с нашия разговор?

— О, Либор, кой е той? — попита Хефзиба.

— Не го познаваш, нито познаваш баба му.

— Но какво се е случило?

И Либор им разказа, като пропусна факта, че в една друга епоха той и Еми са били любовници.

— И ти привеждаш това като довод, че във всяка енория в страната трябва да има по един музей на Холокоста? — попита Финклер.

— Забелязвам, че казваш „енория“ — обади се Треслъв. — Твоята сатира признава едно несъответствие, което може да се обясни единствено с неприязънта на християнството към евреите.

— О, по дяволите, Джулиан. Моята сатира, както ти я наричаш, не признава нищо подобно. Виждам, че Либор е разстроен. Уважавам чувствата му. Но постъпката на един маниак още не ни дава основание да кършим ръце и да твърдим, че нацистите са се върнали.

— Не, и аз не твърдя нищо подобно — каза на свой ред Либор.

Хефзиба стана от масата и отиде до него. Застана зад стола му и сложи длани върху бузите му, сякаш беше малкото й момченце. Пръстените й бяха по-големи от ушите му. Либор се облегна назад върху нея. Хефзиба долепи устни до плешивата му глава. Треслъв се притесни, че старият човек може да се разплаче. А може би това му мина през ума, защото се боеше, че той самият може да се разплаче.

— Добре съм — каза Либор. — Моето собствено безсилие ме разстройва толкова, колкото и това, което се е случило с внука на приятелката ми, когото никога не съм виждал и за чието съществуване допреди два месеца дори не съм подозирал.

— Е, вече нищо не можеш да направиш — каза Хефзиба.

— Да, знам. Но ме разстройва не само това, че не правя нищо, но и това, че не чувствам нищо.

— Чудя се дали причината да не чувстваме нищо — каза Финклер, — не е именно в това, че репетираме чувствата си по въпроса прекалено свободно и прекалено често.

— Като едни лъжливи овчарчета? — попита Хефзиба през силен смях.

Боже, обичам тази жена, помисли си Треслъв.

— Мислиш, че не сме ли? — настояваше Финклер.

— Мисля, че няма как да бъдем.

— Значи не смяташ, че твърде многото фалшиви тревоги водят дотам, че никой не ги взема насериозно?

— Кога една тревога е фалшива? — не отстъпваше Хефзиба.

Треслъв забеляза, че Финклер се чуди дали да каже „Когато нашият приятел Джулиан я вдигне“. Но вместо това той каза:

— Струва ми се, че създаваме атмосфера на ненужно безпокойство, а) като постоянно се обрисуваме като жертва на събитията, и б) като не успяваме да проумеем защо понякога хората могат да считат, че имат основателни причини да не ни харесват.

— И да ослепяват децата ни — каза Хефзиба. Дланите й още бяха върху лицето на Либор.

Той сложи ръце върху нейните, сякаш за да не чува нищо.

— А ние ще си повтаряме че напълно разбираме антисемитизма — каза, подражавайки на режисьора, за когото му бе говорила Еми.

— И така до безкрайност — допълни Хефзиба.

Финклер поклати глава така, сякаш искаше да каже, че и двамата са непоправими.

— Значи твоят Музей на англо-еврейската култура в крайна сметка все пак ще бъде музей на Холокоста.

Тоя yutz[7], помисли си Треслъв. Ама че groisser putz[8]. Истински shtick drek[9].

Финклер и Либор останаха да седят и да пият уиски, докато Треслъв и Хефзиба миеха чиниите. Обикновено Хефзиба оставяше съдовете за следващия ден. Натрупваше ги в мивката така, че на сутринта беше невъзможно да напълниш чайника. А онова, което не се побираше в мивката, оставаше на кухненската маса. Съдове и чинии, достатъчни за стотина гости. Треслъв харесваше това у нея. Тя не смяташе, че трябва да почистват след всяко излишество. Нямаше цена, която да трябва да се плаща за удоволствието.

Нито очакваше от него да мие чиниите. Просто ги оставяше. Това му се струваше фаталистично. Едно безгрижие, придобито благодарение на казаците. След като не знаеш къде ще бъдеш утре или дори дали ще си жив, или мъртъв, защо да се притесняваш за чиниите?

Но тази вечер тя го улови за лакътя и го отведе в кухнята. Нито Финклер, нито Либор предложиха да станат, за да помогнат. Сякаш всяка една от двойките отстъпваше пространство на другата.

— Нашият приятел изглежда много щастлив — каза Либор.

— Така е — съгласи се Финклер. — Направо цъфти.

— И племенницата ми също. Мисля, че е подходяща за него. Явно просто е имал нужда от майчина грижа.

— Да — каза Финклер. — Винаги е било така.

[1] Район в Централен Лондон, където са разположени едни от най-скъпите жилищни имоти в света. — Б.пр. ↑

[2] Е? (идиш). — Б.пр. ↑

[3] Сефаради е прието да се наричат евреите, живели на Иберийския полуостров и техните потомци. Обичаите и традициите на тази общност често се различават от тези на другата голяма общност — ашкеназите. — Б.пр. ↑

[4] Град в Украйна с голямо еврейско население. — Б.пр. ↑

[5] Малък град с голямо еврейско население, буквално „градче“ (идиш) — Б.пр. ↑

[6] Неголеми градове в графство Хартфордшър, югоизточна Англия. — Б.пр. ↑

[7] Глупак (идиш). — Б.пр. ↑

[8] Голям идиот, смотаняк, букв. пенис (идиш). — Б.пр. ↑

[9] Боклук, лайно (идиш). — Б.пр. ↑

Осма глава

1

Когато се прибра, Финклер възнамеряваше да изиграе няколко ръце онлайн покер преди лягане, така че беше разочарован да открие на телефонния си секретар съобщение от дъщеря си Блейз. Тя му съобщаваше, че Имануел, по-малкият от двамата му сина, е бил замесен в антисемитски инцидент. Нямало абсолютно никакъв повод за притеснение. Той бил съвсем добре. Но Блейз просто искала баща й да го чуе първо от нея вместо от друг, може би злонамерен източник.

Линията пращеше и Финклер не успя да чуе добре всички подробности. Докато превърташе отново записа, му мина през ума, че съобщението лесно би могло да е просто номер — Джулиан, Либор и Хефзиба, които останаха да пият, когато той си тръгна, да са искали да му дадат малък морален урок. Да видиш какво е чувството, когато се случи на теб, г-н Засрамен Еврейски Философ. Но гласът определено беше на Блейз. И макар тя да казваше, че няма абсолютно никакъв повод за притеснение, такъв очевидно имаше, иначе защо щеше да звъни?

Той върна обаждането, но Блейз не отговаряше. При нея това се случваше редовно. Телефонът на Имануел даваше постоянно заето. Може би копелетата му го бяха откраднали. Пробва да поговори с другия си син, Джером, но той учеше в университет с по-мъжкарски и сурови порядки, отколкото Блейз и Имануел, и имаше навика да се отнася язвително към техните проблеми. „Балиъл[1] да е обсаден от антисемити? Не ми се вярва, татко.“

Тъй като беше твърде късно да вика шофьора си, а самият той бе прекалено пиян, за да кара, Финклер позвъни в една фирма за лимузини под наем, която използваше понякога. Оксфорд, каза на телефонистката. Веднага.

В колата трябваше да помоли да намалят радиото, а след това и съвсем да го изключат. Това така подразни шофьора, който твърдеше, че му е необходимо, за да следи съобщенията за обстановката по пътищата, че Финклер се уплаши да не би и самият той да се окаже замесен в антисемитски инцидент. Съобщения за обстановката по пътищата! Посред нощ! След като излязоха от Лондон и движението стана по-спокойно, Финклер се досети, че може би истинската причина, поради която шофьорът има нужда от радиото, е за да го държи буден.

— Може би все пак ще е по-добре да го включим — каза.

Налегнаха го всевъзможни ирационални тревоги. Беше подразнил ненужно човека, който го возеше, за да види сина си. Нищо чудно да беше подразнил също така и сина си по някой от хилядите начини, по които един баща дразни своите деца. Дали не се беше спречкал с антисемитите заради него? Засрамен или не, Финклер беше един изтъкнат английски евреин. Човек не може да очаква от расистките отрепки да схванат тънките особености на еврейския антиционизъм. О, значи ти си син на Сам Финклер, така ли, малко чифутче? На ти тогава един разбит нос.

Освен ако не беше по-зле от разбит нос.

Той се сви в ъгъла на мерцедеса и започна да плаче. Какво щеше да каже Тайлър? Чувстваше, че я е предал. Тя го беше накарала да обещае, че ще постави децата над всичко останало. „Не шибаната ти кариера, нито твоите еврейски любовници с тлъсти цици, нито онези перковци, с които висиш в «Граучо», а синовете и дъщеря ти. Синовете и дъщеря ти, Шмуели — обещай ми!“

Той й беше обещал, и то искрено. На погребението й бе прегърнал двамата си сина и стояха така дълго заедно, загледани в гроба на Тайлър. Трима изгубени мъже. Блейз стоеше по-далеч от тях. Тя беше на страната на майка си. Срещу всички мъже, изгубени или не. Тримата останаха при него една седмица, след което се върнаха по университетите си. Той им пишеше, обаждаше им се, канеше ги на премиери и представления. Някои уикенди отиваше с колата до Оксфорд, а други до Нотингам, отсядаше в най-добрия хотел, който успееше да намери и ги угощаваше с богати вечери. Вярваше, че постъпва добре в морално отношение, като не взима със себе си жени при тези случаи. Особено когато преспиваше в Manoir Aux Quat’Saisons на Реймон Блан в Оксфордшър, един закътан хотел-ресторант, който си плачеше за любовница. Но обещанието си беше обещание. Децата бяха на първо място.

Той харесваше децата си. Те му напомняха, всяко по свой начин, за бедната му съпруга — будните, хапливи, раздразнителни момчета, язвителното момиче. Никой от тях не бе избрал да учи философия. Той беше доволен от това. Блейз учеше право. Имануел, като по-непостоянен, се беше прехвърлил от архитектура към езици и изглеждаше, че се кани да се прехвърли отново. Джером следваше инженерство. „Браво на теб“, му бе казал Финклер. „Една хубава нееврейска професия.“

„Откъде знаеш, че като завърша, няма да отида в Израел да проектирам стени?“, бе попитал младежът. Но баща му го бе изгледал толкова разтревожено, че трябваше да му обясни, че само се шегува.

И двете момчета имаха приятелки, на които според Финклер бяха педантично верни. Блейз беше по-буйна и необвързана. Като майка си. Джером още не беше сигурен дали е открил жената на мечтите си. Имануел смяташе, че може и да е. Той вече искаше свои деца. Финклер си го представи как развежда семейството си из музея Ашмолиън[2], привеждайки се над количките, обяснявайки това и онова, радвайки се на малките им телца. Новият мъж. Той никога не бе успявал докрай да бъде такъв баща. Имаше прекалено много неща, които намираше за интересни извън децата си, а и извън жена си, ако ставаше за въпрос. Но затова пък сега се опитваше да компенсира.

Ами ако вече беше късно? Ако неговото пренебрегване по някакъв начин бе допринесло за това нападение? Ако бе оставил децата си уязвими, неспособни да се грижат за себе си, недостатъчно нащрек за опасността?

А и този разговор по-рано същата вечер. Беше изслушал без съчувствие историята за момчето, ослепено единствено поради причината, че е евреин. Дали така не бе изкушил съдбата? Финклер не вярваше във валидността на подобна мисъл, но въпреки това я допусна в ума си. Беше ли предизвикал еврейския Бог да покаже на какво е способен? И беше ли решил еврейският Бог, за пръв път от не знам колко хиляди години, да се стегне и да приеме предизвикателството? Хрумна му ужасяваща мисъл: дали Имануел не бе ослепен?

И друга, още по-ужасяваща: беше ли това негово дело?

Като рационалист и комарджия, Финклер сключи през сълзи облог със себе си. Ако Имануел беше претърпял някакво сериозно нараняване, той щеше да каже на Засрамените евреи да вървят, сещате се къде. А ако не беше претърпял сериозно нараняване…?

Финклер не знаеше.

Нямаше смисъл да намесва Засрамените евреи в това. Те не бяха виновни за нищо. Те просто съществуваха. Както съществуваха и антисемитите. Но към първичните страсти човек не биваше да подхожда лекомислено. Свит в ъгъла на колата, молещ се километрите да летят по-бързо, той размишляваше дали вече изобщо си струва рискът да се използва думата „евреин“ на обществени места. След всичко, което се бе случило, не беше ли това дума само за домашна употреба? Навън, в бушуващия публичен свят, тя служеше като остен за всякакъв вид насилие и екстремизъм.

Тя беше парола за лудост. Евреин. Една малка дума, без място, в което разумът да се скрие. Кажи „евреин“ и все едно си хвърлил бомба.

Дали Имануел не се беше хвалил с еврейски си произход? И ако да, защо? За да си отмъсти на него, Финклер? Да изрази своето разочарование от него? Баща ми може да се срамува, че е евреин, но със сигурност не и аз, шибаняци такива. И след това, прас!

Всичко опираше до него. Откъдето и да погледнеше, виновният бе той. Лош съпруг, лош баща, лош пример, лош евреин — а следователно, също така и лош философ.

Но в крайна сметка, това с нищо не бе по-добро от суеверие. А той беше принципен аморалист. Вярваше, че човек прави каквото прави, и не съществува възмездяваща сила, която да го държи отговорен. Да, съществуваха материални причини и следствия. Карал си лошо, блъснал си се. Но не и морални причини и следствия. Не можеше синът ти да бъде ослепен от антисемити, защото си имал любовници или защото не си приел заплахата от антисемитизъм толкова сериозно, колкото някои от по-истеричните ти събратя-евреи са смятали, че трябва да я приемеш.

Или можеше?

Това не беше първият случай, спомни си Финклер, в който любовниците разбъркваха настройките на високо рационалния му мозък. Вземи си любовница и ще предизвикаш катастрофа. Той, естествено, не вярваше в това. Освен в смисъла на материалната причинно-следствена връзка. Вземи си любовница и я накарай да ти прави свирка, докато шофираш по магистралата, и нищо чудно да изгубиш управлението на колата и да се завъртиш по платното. Тук не става дума за морал, а за концентрация.

Защо тогава, когато караше с любовница в колата, се чувстваше малко по-несигурен, отколкото когато караше с жена си? Според него мъжете и жените не бяха устроени да живеят моногамно. Не беше престъпление срещу природата да спиш с повече от една жена. Да, може би беше престъпление срещу добрия вкус да се шляе извън града с Ронит Кравиц с нейното главозамайващо деколте, докато у дома го чакаше собствената му елегантна жена, но кога Богът или хората са събирали дан за престъпления срещу добрия вкус? Откъде тогава идваше безпокойството му?

И все пак той изпитваше безпокойство винаги когато извършваше някои от тези сексуални престъпления, които не бяха престъпления в неговите очи. Колата можеше да катастрофира. Хотелът да се запали. И да — тъй като нещата опираха до най-примитивно ниво — оная му работа може да окапе.

Той беше наясно с обяснението. Страхът бе по-стар от разума. Дори и в ерата на науката хората запазваха у себе си частица от онова праисторическо невежество, чиято рожба бе ирационалният страх. Това, че Финклер разбираше причините и следствията, не променяше нещата и на йота. Слънцето все така можеше да не изгрее някоя сутрин заради нещо, което той бе направил, или някой ритуал, който не бе спазил. Той се боеше, точно както би се боял и някой мъж, роден половин милион години преди него, че е престъпил повелите на боговете и сега те са стоварили гнева си върху неговия син.

Той пристигна в квартирата на Имануел малко след един сутринта. Вътре нямаше никой. Опита пак да позвъни на телефона му, но той продължаваше да дава заето. Блейз също не вдигаше своя. Тогава нареди на шофьора да кара към Коули Роуд, където живееше Блейз. В гостната светеше. Без особена нужда, Финклер почука на прозореца. Една фигура, която не успя да различи, дръпна завесите и после се показа лицето на Блейз. Тя изглеждаше удивена да го види.

— Не беше нужно да го правиш — му каза, пускайки го да влезе. — Нали ти казах, че е добре.

— Той тук ли е?

— Да, лежи на леглото ми.

— Има ли му нещо?

— Не, нали ти казах. Всичко е наред.

— Искам да го видя.

Той откри сина си седнал върху леглото на Блейз, да чете списание и да пие ром с кока-кола. На едната му буза имаше лепенка, а ръката му висеше на самоделна превръзка през врата. Иначе изглеждаше съвсем добре.

— Опа — каза той.

— Какво значи „опа“?

— Просто „опа“, както ни казваше навремето, когато някой от нас паднеше на земята.

— Значи си паднал, така ли?

— В крайна сметка, да.

— Какво значи в крайна сметка?

— Татко, ще спреш ли да ме питаш кое какво значи?

— Кажи ми какво стана.

— Преди това има друг въпрос, татко.

— Какъв?

— Как си, Имануел?

— Извинявай. Как си, Имануел?

— Горе-долу добре, както виждаш, благодаря, татко. Имаше малко въргал, ето какво стана. Пред клуба за дискусии. Провеждаше се дебат на тема „Според нас Израел сам се лишава от правото да съществува“, или нещо подобно. Всъщност дори се учудих, че не са те поканили за лектор.

Сега като чу, Финклер също се учуди.

— И…

— И знаеш как стават тези неща. От дума на дума нещата се разгорещиха, размениха се обиди и докато се усетиш, започнаха да се размахват юмруци.

— Наранен ли си?

Имануел сви рамене.

— Ръката ме боли, но се съмнявам да е счупена.

— Ходи ли на лекар?

— Няма нужда.

— Говори ли с полицията?

— Полицията говори с мен.

— Обвиниха ли някого?

— Да. Мен.

— Теб!

— Е, засега още се чудят. Зависи какво ще кажат останалите момчета.

— Защо ще искат да обвиняват теб? Този свят да не се е побъркал?

В този момент Блейз влезе в стаята с кафе за всички. Финклер я погледна в пристъп на тревога.

— Аз бях там — каза тя. — Побърканият ти син започна всичко.

— Какво значи „започна“?

— Стига, татко, това не е изпит по английски — обади се от леглото Имануел. Той отново беше разтворил списанието. Баща му и сестра му можеха да се разбират помежду си на воля. И без това беше нейна грешка, че му се обади.

— Блейз, ти ми каза, че е имало антисемитски инцидент. Как един човек започва инцидент с антисемити? Подскача нагоре-надолу и вика „Аз съм евреин, елате ме хванете?“

— Той не е имал спречкване с антисемити, татко. Разбрал си всичко наопаки.

— Как така наопаки?

— Те бяха евреи.

— Кои са били евреи?

— Хората, с които налетя да се бие.

— Имануел е налетял да се бие с евреи?

— Те бяха ционисти. Истински мешугенери[3], с черни шапки и масури. Като някакви заселници.

— Заселници? Тук в Оксфорд?

— Поне бяха от този тип.

— И той е налетял да се бие с тях? Какво им е казал?

— Нищо особено. Обвини ги, че крадат чужда страна… — Тя направи пауза.

— И?

— И прилагат апартейд…

— И?

— И убиват жени и деца.

— И?

— И нищо. Това е всичко.

— Това е всичко? Всичко, което е казал? Имануел, ти си казал всичко това?

Имануел вдигна очи. Той напомни на Финклер за покойната му съпруга, когато тя му възразяваше. Имаше същия израз на иронична проницателност, който идва, когато познаваш някого до мозъка на костите.

— Да, това е, което казах. То е вярно, нали? Ти самият също си го казвал.

— Но не конкретно на някого, Имануел. Едно е да повтаряш известни политически истини, а съвсем друго — да се заядеш с някого на улицата.

— Е, аз не съм философ, татко, и не повтарям известни политически истини. Само им казах това, което мисля за тях и за малката им лайняна страна, и нарекох един от тях, който приближи до мен, расист.

— Расист ли? Защо, какво ти е казал?

— Нищо. Не се отнасяше за него. Говорех за страната му.

— Израелец ли беше?

— Откъде да го знам? Носеше черна шапка. Беше дошъл, за да се противопостави на дискусията.

— И това го прави расист?

— А ти как би го нарекъл?

— Мога да се сетя и за други думи.

— И аз мога да се сетя за други думи. Но тогава не играехме „Скрабъл“.

— Какво стана после?

— После му съборих шапката.

— Съборил си шапката на един евреин?

— Толкова ли е ужасно?

— Разбира се, че е ужасно, за Бога. Това не се прави на никого, а още по-малко на евреин.

— Още по-малко на евреин! Ние какво, да не сме защитен вид? Говорим за народ, който събаря с булдозери палестинските селища. Какво е в сравнение с това една шапка?

— Удари ли го?

— Не достатъчно.

— Това е расистко нападение, Имануел.

— Татко, как може да е расистко нападение, след като те са расистите?

— Дори няма да отговарям на този въпрос.

— Погледни ме. Приличам ли ти на расист?

— Приличаш ми на шибан малък антисемит.

— Как мога да съм антисемит? Та аз съм евреин.

Финклер погледна към Блейз.

— Откога продължават тези дивотии? — я попита.

— Откога е станал шибан малък антисемит? На приливи и отливи е, в зависимост от това какво чете.

— И искате да кажете, че аз съм виновен за това? Няма как да е научил от мен тези бълвочи за расизъм и апартейд. Аз не говоря такива неща.

Блейз посрещна спокойно погледа му. И в нейните очи той виждаше отмъстителната си жена.

— Не, не съм казала подобно нещо. Всъщност съмнявам се дали той чете и дума от онова, което ти пишеш. Но има достатъчно други неща за четене.

— А освен това си имам и собствен разсъдък — каза Имануел.

— Съмнявам се — отвърна Финклер. — Съмнявам се, че това, което имаш, изобщо може да се нарече разсъдък.

Ако знаеше как се правят тези неща и ако не бе дал тържествено обещание на Тайлър, щеше да извлече сина си от леглото и да му счупи и другата ръка.

[1] Един от най-старите колежи в Оксфорд, основан през 1263 г. — Б.пр. ↑

[2] Музей на археологията и изкуствата в Оксфорд, първият в света университетски музей. — Б.пр. ↑

[3] Meshuggener — луд човек (идиш). — Б.пр. ↑

2

Като Помощник-Уредник на Музея на Англо-Еврейската Култура не можеше да се каже, че Джулиан Треслъв беше прекалено ангажиран. Когато нещата тръгнеха с пълна пара, щеше да е различно, уверяваше го Хефзиба, но на този ранен етап всичко се свеждаше до ремонти и електротехници. Най-доброто, което Треслъв можеше да направи за музея и за нея, беше да подава идеи. Едва направила това предложение, тя вече съжали. Не беше честно спрямо него. Евреите можеше и да имат претъпкан календар с еврейски събития, един вид справочник „Кой кой е“, простиращ се назад до първите мъж и жена, но от Треслъв не можеше да се очаква във всеки един от случаите да е наясно Кой какъв е бил и Какъв не е бил, Кой си е сменил името и Кой е влязъл или излязъл чрез брак от еврейската общност. Трябваше да си роден и възпитан като евреин, за да виждаш във всичко еврейската ръка. Или да си роден и възпитан като нацист.

Музеят се помещаваше в сграда в късновикториански готически стил, построена като имитация на рейнска крепост. Имаше островърхи фронтони, декоративни кулички, живописни комини и дори бойници, на които обаче човек не можеше да се качи. Отстрани разполагаше с красива градина, в която Хефзиба планираше един ден да поднасят чай.

— Еврейски чай ли? — попита Либор.

— Какво значи еврейски чай? — зачуди се Треслъв.

— Същото като английски чай, само че чаят е два пъти повече.

— Либор! — скастри го Хефзиба.

Но идеята да сервират именно еврейски следобедни чайове допадна на Треслъв, който междувременно се беше научил да казва на сладкишите кухен, а на поничките с пълнеж от сметана или конфитюр блинци.

— Нека аз да напиша менюто — помоли той. И Хефзиба се съгласи.

Единственото му притеснение беше, че местоположението на музея не предполагаше необходимия човекопоток за една успешна чайна градина, нито пък, ако ставаше въпрос, за един успешен музей. Намираше се съвсем близо до старото звукозаписно студио на Бийтълс, но не представляваше отбивка, която човек естествено би направил. Паркирането също щеше да е проблем. Навсякъде имаше непрекъснати жълти линии, а и поради лекия наклон на пътя точно на мястото, където се издигаше рейнската крепост, автобусите се мъчеха и форсираха, а това щеше да разсейва автомобилистите, озъртащи се за музея. Имаше също и надвиснали дървета.

— Хората просто няма да ни виждат — предупреди той Хефзиба. — Или пък ще се блъскат, докато ни търсят.

— Благодаря за съвета — каза тя. — Какво очакваш да направя, да изравня баира?

Треслъв се видя как стои край пътя в своята униформа на уредник, направлявайки трафика.

Той имаше и още едно притеснение, което предпочете да не споделя. Вандализмът. Мястото просто го гарантираше. Почти всички, които посещаваха студията на Абей Роуд, оставяха надписи по стените. Повечето бяха добронамерени — Еди-кой-си обича еди-кого-си, Всички живеем в жълтата подводница, Почивай в мир, Джон! — но един ден на минаване Треслъв забеляза надпис със спрей на арабски. Може би той също проповядваше мир и любов — Представи си, че няма държави, не е трудно да го направиш — но ако беше послание на омраза? — Представи си, че няма Израел, представи си, че няма евреи…?

Знаеше, че няма основание за подобни предположения. Отчасти именно заради това запази подозренията за себе си. Но арабският надпис изглеждаше гневен. Сякаш зачеркваше всичко друго, написано по стените, отхвърляйки духа на самото място.

Или си въобразяваше и това?

Макар да бе чувствителен към прояви на снизходителност, предложението на Хефзиба, че най-доброто, което може да прави за момента, е да подава идеи, го устройваше напълно. Имаше много неща, за които да мисли, и той бе доволен да мисли за тях от полупрофесионална позиция. Понякога мислеше за тях и у дома, в кабинета, който Хефзиба му устрои в една стая, където бе складирала своите шалове от Хемпстед Базар, с които вече беше приключила, но още не се решаваше да изхвърли. (Треслъв със задоволство установи, че когато опреше до избор между него и шаловете, шаловете губеха.) Друг път мислеше онова, за което имаше да мисли във все още недовършената библиотека на музея, където преимуществото беше в достъпа до еврейски книги. Недостатъкът беше непрестанното тропане на дърводелците и подозрителният надпис, който трябваше да гледа на минаване.

Накрая се установи в стаята с шаловете. Или пък излизаше да чете на терасата с гледка към игрището за крикет. Вляво, през няколко сгради, имаше и гледка към една синагога, или поне към двора й. Той се бе надявал, че ще вижда там брадати евреи да пеят и танцуват, да носят децата си на рамене, да подстригват церемониално косите им, както бе гледал в един документален филм по телевизията, или тържествено да се стичат за празненства, стиснали молитвените си шалове под мишница, с очи, обърнати към Господ. Но явно това беше друг вид синагога. Или той не я гледаше в подходящото време, или единственият човек, който я посещаваше, беше един як евреин (той изглеждаше като Топол[1], по това Треслъв разбра, че е евреин), който идваше и си отиваше, яхнал голям черен мотоциклет. Треслъв не беше сигурен дали той е нещо като домакин — имаше твърде наперен вид, за да е такъв — или е равинът, макар че не му приличаше и на равин. Не само мотоциклетът говореше против вероятността да е равин, но и фактът, че носеше кърпа за глава на Организацията за освобождение на Палестина, с която увиваше лицето си като войн, готвещ се за битка, преди да надене шлема и да отпраши на своето возило.

Ден след ден Треслъв седеше на терасата и чакаше да види евреина на мотоциклета. Накрая това стана толкова очевидно, че евреинът на мотоциклета започна ден след ден да поглежда към Треслъв. Той се чумереше нагоре към Треслъв, а Треслъв се чумереше надолу към него. Откъде-накъде ще да носи кърпа на ООП, искаше да знае той. И не само да я носи, но и да се увива в нея така, сякаш чрез нея и само чрез нея определя своята идентичност. И то в синагогата!

Треслъв допускаше, че под наставничеството на Либор е станал донякъде мономаниак по отношение на тази кърпа. Тя го плашеше. Какъвто и да бе невинният й произход като елемент от облеклото, подходящ за един суров климат — Авраам и Мойсей вероятно също бяха носили нещо подобно — тя бе придобила огромен символичен смисъл, независимо че в момента, както му бе обяснил Либор, ООП беше най-малката грижа на Израел. Да я носиш означаваше да правиш едно агресивно изявление, независимо кой беше крив и кой прав в цялата ситуация. Ако си палестинец, нямаше проблем; Либор винаги бе казвал, че по всички закони палестинецът има право да изразява своето недоволство от агресията. Но у един англичанин тя показваше единствено нездрав апетит към чужда кауза, съчетан с носталгия по онази наивност, която никога не е била. Тези неща неизбежно караха всеки беглец от кошмара на левите идеи да потръпва.

Прочее, Треслъв, който беше беглец единствено от Хемпстед, потръпваше в не по-малка степен.

Но този рокер на средна възраст, който с такъв хъс се загръщаше в забрадката на ООП, не беше просто поредният английски вампир, хранещ се с труповете на угнетените, той беше евреин, дори нещо повече, евреин, който явно си бе намерил убежище в еврейския Божи храм! Иди, че обясни това, Либор! Но Либор нямаше обяснение.

— Станали сме извратен народ — беше единственото, което каза.

Накрая на Треслъв не му остана друг избор, освен да попита и Хефзиба, на която бе искал да го спести.

— О, аз се старая да не гледам натам — каза тя, когато най-сетне й сподели наблюденията си от последните няколко седмици.

Думите й прозвучаха така, сякаш мястото беше нещо от рода на Содом, накъдето човек може да погледне само на собствен риск.

— Защо? — попита той. — Какво още става там?

— Съмнявам се, че става кой знае какво. Но обичат малко да парадират с хуманността си.

— Аз съм изцяло за хуманността — побърза да поясни Треслъв.

— Знам, че е така, миличък. Но хуманността, с която те парадират, е най-вече в името на онези, които не са едни от нас. Под нас имам предвид…

Треслъв махна с ръка, прекъсвайки неловкото й обяснение.

— Знам кого имаш предвид. Но не може ли това да се прави, без да стигаш дотам да слагаш такава забрадка? Не може ли да искаш нещо повече от своите, без да славиш враговете си? Под своите имам предвид…

Тя го целуна по темето. В смисъл че имаше да учи още много неща.

И той седеше в къщи и се опитваше да ги научи. Усещаше, че Хефзиба предпочита той да върши това, вместо да й се мотае из краката в музея. За него така също беше по-добре — да пази апартамента, докато нея я няма, да бъде гордият еврейски съпруг, да вдишва аромата й в очакване тя да се прибере, пъшкаща леко под наднорменото тегло, което трябваше да носи, подрънкваща като ориенталска танцьорка със сребърните пръстени по ръцете си.

Харесваше му очакването в гласа, с което тя извикваше името му още в мига, в който отваряше вратата. „Джулиан! Здравей!“ Това го караше да се чувства желан. Когато по-рано други бяха извиквали името му, то най-често беше с надеждата, че ще го няма.

Посрещаше завръщането й с облекчение. То означаваше, че може да приключи с обучението си за деня. Съжаляваше, че в университета не е взел някой и друг модул по Еврейски науки. Примерно един върху Талмуда и един върху Кабала. И допълнителен модул върху това защо един евреин ще носи кърпа на ООП. Да се започне от нулата не беше лесно. Либор му бе предложил да научи иврит и дори му препоръча учител, един забележителен човек по неговите думи, почти десет години по-стар от него самия, с когото той понякога се виждал на спокойна чаша лимонов чай в „Ресторанта на Рубен“ на Бейкър Стрийт.

— Под „спокойна“ имам предвид, че му отнема към три часа, докато я изпие със сламка — поясни Либор. — Той ме научи на малкото иврит, който знам, в Прага, още преди да се появят нацистите. Ще трябва да ходиш у тях и може би няма да разбираш голяма част от онова, което ти говори; акцентът му е доста силен, тъй като е родом от Острава — между другото той положително няма да може да те чува, тъй че няма смисъл да го питаш каквото и да било — а и ще трябва да изтърпиш някой и друг спазъм на врата — на неговия врат, не на твоя — освен това ще те окашля целия, а може и да пророни две-три сълзи, ако си спомни за жената и децата си, но иначе говори великолепен класически иврит отпреди израелско време.

Но на Треслъв ивритът му се струваше непостижим, дори и да успееше да намери някой все още жив, който да му го преподава. Повече го интересуваше историята. В смисъл на история на идеите. И това как да мисли по еврейски. За целта Хефзиба му препоръча да прочете „Напътствие за обърканите“ от Мозес Маймонидес[2]. Тя самата не го беше чела, но знаеше, че е високо значим текст от дванадесети век, и тъй като Треслъв сам признаваше, че е объркан и има нужда от напътствие, считаше, че може да му е само от полза.

— Сигурна ли си, че просто не искаш да ти се махна от главата? — осведоми се той, когато видя страницата със съдържанието и размера на шрифта. Изглеждаше като една от онези книги, които започваш да четеш като дете и довършваш в старческия дом, лежейки на съседното легло до учителя по иврит на Либор.

— Виж, за мен си идеален такъв, какъвто си — отвърна тя. — Обичам те, както си объркан. А нали ти постоянно казваш, че това искаш.

— Сигурна ли си, че ме обичаш объркан?

— Обожавам те объркан.

— А необрязан?

Това бе тема, към която той често се връщаше.

— Колко пъти да ти казвам — отвърна Хефзиба. — За мен всичко това няма значение.

— Всичко онова?

— Абсолютно.

— Е, за мен пък има значение, Хеф.

Той предложи да се обърне към специалист. Никога не било късно. Тя не искаше и да чуе.

— Това ще е направо варварско — каза.

— Ами ако имаме син?

— Нали не планираме да имаме син.

— Но ако имаме?

— Тогава ще е различно.

— Така значи, това, което ще е добре за него, няма да е добре за мен. Критериите за мъжественост в този дом нещо започват да се разминават.

— Какво общо има с това мъжествеността?

— И аз това питам.

— Ами тогава допитай се до по-висша инстанция. Прочети Мозес Маймонидес.

Той се ужасяваше да не стане така, че когато започне с Маймонидес, изведнъж да се натъкне на онази глуха стена от неразбиране, която го очакваше горе-долу на едно и също място, дори на една и съща страница, във всеки философски труд, който някога се бе опитвал да прочете. Беше толкова прекрасно да се къпе в прозрачността на първоначалните мисли на философа и толкова обезсърчаващо след това, когато светлината угаснеше, водата станеше мътна и той установеше, че бавно затъва в блатистата тиня. Но при Маймонидес не се получи така. При Маймонидес той се удави още в края на първото изречение.

„Някои са на мнение,“ започваше Маймонидес, „че под еврейския термин zelem[3] трябва да се разбират формата и очертанията на нещата, което тълкувание е накарало хората да вярват във веществеността [на Божественото Същество]: тъй като са считали, че думите «Да създадем човека по Нашия zelem» (Битие, 1.26), предполагат, че Бог е имал вида на човешко същество, т.е., че Той е имал форма и очертания и че, следователно, е бил материален.“

На Треслъв му се струваше, че може и да стигне донякъде с тези тънки разграничения относно вида, или липсата на вид, на божественото, но първо трябваше да установи точния статус на думата zelem, а тук той се озоваваше в редовете на мечтателите и мистиците. Вярно, в буквален превод думата означаваше онова, което Маймонидес казваше, че означава — образ или подобие, но в ушите на Треслъв тя добиваше странно, обезпокоително звучене, почти като магическо заклинание, и когато той се опитваше да проследи мненията на онези, с които Маймонидес спореше — защото, за да бъде напътстван в своето объркване, човек първо трябва да установи докъде се простира то — се озоваваше в един свят, където се трупаха коментар връз коментар, редяха се скални пластове от обяснения и противоречия, стари като света, докато накрая вече не беше ясно кой с кого спори и за какво. Ако човек наистина беше създаден по Божий zelem, то тогава Бог трябваше да е неразбираем за самия Себе си.

Тази религия е твърде древна за мен, помисли си Треслъв. Чувстваше се като дете, изгубено в тъмен лес от грохнали от старост писания.

Хефзиба забеляза налегналото го униние и отпърво го отдаде на липсата на достатъчно неща за вършене.

— Още няколко месеца и всичко в музея ще ври и кипи — увери го тя.

До момента не бяха обсъждали подробно каква точно ще е ролята на Треслъв, когато всичко в музея заври и закипи. Понякога той си представяше, че ще бъде нещо като англо-еврейски културен разпоредител, който ще посреща хората в музея, ще ги развежда покрай експонатите, ще им обяснява кое какво представлява — както на англо–, така и на еврейските посетители — и ще служи като живо въплъщение на онзи дух на несхизматичен изследователски интерес и междукултурен обмен, който музеят бе създаден да насърчава. Вероятно и Хефзиба да не бе стигнала много по-далеч от тази идея.

Оставаше неразгледан въпросът за какво всъщност служи Треслъв — било то в професионален, религиозен или в чисто брачен аспект.

— Всичко наред ли е между вас? — попита Либор своята пра-пра-племенница още в началото.

— Идеално — отвърна тя. — Вярвам, че той ме обича.

— А ти него?

— Също. Той има нужда някой да се грижи за него, но това в същата степен важи и за мен.

— Много обичам и двама ви — каза той. — Искам да сте щастливи.

— Надявам се да бъдем наполовина толкова щастливи, колкото сте били ти и леля Малки — каза Хефзиба.

Либор я потупа по ръката и после се отнесе нанякъде.

Хефзиба се тревожеше за него. Но както Треслъв бе забелязал още в деня, когато тя му помогна с Четирите въпроса, при нея тревоженето за мъжете идваше естествено. Това беше още една от онези финклерски черти, на които той се възхищаваше. Финклерските жени знаеха, че мъжете са крехки. Само финклерските мъже или всички мъже? Не беше сигурен. Но във всички случаи той бе облагодетелстваният от нейната загриженост. Видеше ли го паднал духом, тя го вземаше в прегръдките си, драскайки го неволно с пръстените си — това болеше, но кой го бе грижа! — и го скриваше сред своите шалове. Символизмът на това не му убягваше. Когато навремето собствената му майка го видеше унил, тя го целуваше по бузата и му даваше портокал. Но не любовта бе онова, от което се нуждаеше, а обгръщането. Обвит в Хефзиба, той узнаваше истинския покой. Там беше по-хубаво — вътре в нея в невротичния смисъл, макар и еротиката да бе част от всичко — отколкото на всяко друго място, където се бе озовавал преди.

— Да не са те обхванали съмнения? — попита го тя, като го видя отпуснат в креслото, с поглед, вперен нагоре в пространството.

— За нас ли? В никакъв случай.

— А за какво тогава?

— Религията ви е тежка — каза той.

— Тежка? Именно ти винаги си отбелязвал колко сме изпълнени с любов.

— Тежка в интелектуален смисъл. Постоянно го избивате на метафизика.

— Кой, аз ли?

— Не конкретно ти, а вярата ви. Направо гъбясвам от нея, както казва един от синовете ми, не ме питай кой точно.

— Това е защото държиш да я разбереш. Трябва просто да се опиташ да я живееш.

— Не знам кои части от нея да живея.

— Маймонидес не ти ли помага?

Той направи отчаяна физиономия.

— Е, никой не ми е обещавал, че напътствието за объркани ще е лесен процес.

Но тайно той се питаше дали задачата не е свръх силите му. Изпитваше съжаление към Хефзиба. Дали не се бе представил за нещо, което никога не можеше да бъде? Имаше опасност пак да се върне към стария навик да си представя само един край на всичко — как Хефзиба умира в ръцете му, докато той й казва колко я обожава. Верди и Пучини звучаха в главата му, докато продължаваше да дълбае Мозес Маймонидес. „Напътствието за объркани“ се превърна за него в романтична опера, свършваща по начина, по който свършваха всичките му любими опери, с Треслъв сам и ридаещ на сцената. Само че този път като евреин.

В случай че изобщо бе станал евреин.

Той се препъваше слепешката от глава на глава. „За светите имена, съставени от четири знака“, „Дванайсетте и четиридесет и двете букви“, „Седем метода, чрез които философите се стремят да докажат вечността на вселената“, „Анализ на откъс от Пирк ди-Раби Елиезер по повод Сътворението“.

И тогава стигна до обрязването, при което мисълта му литна стремглаво.

„Що се касае до обрязването“, пишеше Маймонидес, „считам, че една от неговите цели е да се ограничат сексуалните сношения.“

Той го прочете отново.

„Що се касае до обрязването, считам, че една от неговите цели е да се ограничат сексуалните сношения.“

И отново.

Но ние не е необходимо да го придружаваме във всяко от тези повторения.

По принцип, той четеше всяко изречение на Маймонидес минимум по три пъти, но това беше в търсене на яснота. Докато тук разумът му проникваше без всякакво усилие. Обрязването, сочеше Маймонидес, „възпира прекомерната похот“, „отслабва силата на сексуалната възбуда“ и „понякога намалява естественото наслаждение“.

Подобни твърдения заслужаваха да се четат и препрочитат заради самите себе си. А и заради него, ако искаше някога да стигне до дъното на въпроса кои бяха финклерите и какво всъщност искаха.

Сред многото мисли, които се тълпяха в съзнанието на Треслъв, беше и тази: означаваше ли това, че през цялото време си е прекарвал по-добре от финклерите, в това число и от Сам Финклер? В училище Финклер се беше хвалил с това, че е обрязан. „С такова парче можеш да продължаваш до безкрайност“, бе казал той. А Треслъв му бе възразил с онова, което беше чел и което според него беше напълно логично, че по този начин Финклер е изгубил най-чувствителната част от себе си. Присъда, която Мозес Маймонидес недвусмислено потвърждаваше. При това Финклер не само бе изгубил тази най-чувствителна своя част, но нещо повече, тя му бе отнета именно за да не изпитва онова, което изпитваше Треслъв.

Внезапно го изпълни огромна тъга заради Тайлър. Той й се бе наслаждавал повече, отколкото Финклер. Това беше извън всяко съмнение. Бе притежавал необходимото, за да й се наслаждава повече.

Но следваше ли от това, че и тя му се бе наслаждавала повече, отколкото се бе наслаждавала на Финклер? По онова време му се струваше иначе. „Никоя жена няма да иска да ти го докосне“, го бе предупредил Финклер в училище и очевидното нежелание на Тайлър да го гледа сякаш потвърждаваше тези думи. Но дали това е било нежелание, или своеобразен свещен страх? Дали не се е бояла да погледне онова, което й е доставяло толкова удоволствие? Да погледне своето божество?

Защото онова, което е доставяло повече удоволствие на него, положително е доставяло повече удоволствие и на нея. Неохотата у един мъж, причинена от обрязването, неизбежно би предизвикала подобна неохота и у партньорката му. „Отслабената сила на сексуалната възбуда“ вероятно работеше и в двете посоки. Онова, което „възпираше прекомерната похот“ у единия, трябваше да „възпира прекомерната похот“ и у другия, иначе от него нямаше смисъл. Защо да осакатяваш мъжа, за да ограничиш сексуалните сношения, ако жената ще продължава да ги иска все така пламенно?

Всъщност Маймонидес го казваше направо. „Трудно е за една жена, имала сексуално сношение с необрязан мъж, след това да се отдели от него.“ Жените не бяха срещали особена трудност да се отделят от Треслъв, но това можеше да се дължи и на други причини. В началото той неизменно се бе справял съвсем прилично: „Ако си мислиш, че ще ти дам да ме чукаш на първата среща, много си сбъркал“, му казваха те, след което му даваха да ги чука на първата среща, което означаваше, че проблемът бе в това, което откриваха по-късно у него като личност, а не в препуциума му.

Той се почувства надарен с вълнуваща мощ, която не бе подозирал, че притежава. Той беше необрязаният. Този, от когото жените трудно се отделяха.

Дали Маймонидес искаше да каже физически трудно, в смисъл че необрязаният по някакъв начин се заклещваше вътре в жената като куче? Или емоционално, в смисъл че неуморната похотливост на необрязания ги запленяваше?

И двете, реши той.

Той бе необрязаният и той каза. И двете.

Поглеждайки назад, отново изпита гореща любов към Тайлър, знаейки вече, че тя сигурно го е обичала повече, отколкото е можела да покаже. И се е бояла да погледне онова, което е предизвиквало необузданата й страст.

Бедната Тайлър. Запленена от него. Или, най-малкото, запленена от неговия член.

И бедният той, задето бе пропуснал изтънчената наслада от това познание.

Ако само бе знаел.

Ако бе знаел, то какво? Не беше сигурен. Просто ако бе знаел.

Но не всичко беше съжаление. Той също така бе развълнуван от това откритие на собствената си еротична сила. Поне Хефзиба бе късметлийка.

Освен ако неуморната му похотливост не я изморяваше и отблъскваше. И ако поради своите етно-религиозни принципи не го предпочиташе рязан.

[1] Хаим Топол (1935) — популярен израелски актьор. — Б.пр. ↑

[2] Изтъкнат средновековен еврейски учен и философ (1135–1204). — Б.пр. ↑

[3] Образ, изображение (иврит). — Б.пр. ↑

3

Той позвъни на Финклер.

— Чел ли си някога Мозес Маймонидес? — го попита.

— Това ли е целта на обаждането ти?

— Да, и да се осведомя как си.

— По-добре, благодаря.

— А Мозес Маймонидес?

— Предполагам и той е по-добре. А дали съм го чел? Разбира се. Това е един от авторите, които ме вдъхновяват.

— Мислех, че не намираш еврейската мисъл за вдъхновяваща.

— Значи си мислил погрешно. Той ни учи как да направим сложните идеи разбираеми за интелигентния лаик. През цялото време казва повече, отколкото ти се струва, че казва. Двамата с него орем на една и съща нива.

Естествено, че как иначе, помисли си Треслъв. „Напътствие за обърканите“ и „Джон Дънс Скот[1] и самоуважението: Наръчник за менструиращи“. Но вместо това попита:

— Е, и какво мислиш относно неговото мнение за обрязването?

Финклер се изсмя.

— Защо не си го кажеш направо, Джулиан? Хефзиба иска да си клъцнеш пишлето, нали? Е, аз не бих й се противопоставял. Но между нас казано, мисля, че лекичко си попрехвърлил възрастта. Доколкото си спомням, Маймонидес предупреждава това да не се прави по-късно от осмия ден. Което те изключва. За малко.

— Не, Хефзиба не иска от мен нищо подобно. Тя ме обича такъв, какъвто съм. И защо не? Маймонидес казва, че обрязването ограничава сексуалния акт. Аз не си поставям никакви ограничения.

— Радвам се да го чуя. Но за Мозес Маймонидес ли ще си говорим, или за теб?

— Не за мен. Просто се чудех какво мислиш ти, като философ, който оре същата нива като Маймонидес, за неговата теория.

— Че целта на обрязването е да слага спирачки на секса? Е, то положително се прави, за да всели боязън у нас, в това число и боязън от секса.

— Но ти винаги си ми казвал, че евреите безмерно се наслаждават на секса.

— Така ли съм казвал? Трябва да е било отдавна. Но ако ме питаш дали обрязването като средство за ограничаване на половия нагон е специфично еврейско, бих казал не. Антропологично погледнато, в своята основа то няма нищо общо със секса, поне не повече, отколкото и всяка друга церемония по посвещаване. Смисълът му е в разкъсване на връзката с майката. Това, което е еврейско, е тълкуването на ритуала на обрязването по начина, по който го прави Маймонидес. Именно той — средновековният еврейски философ — е онзи, който би желал да сме по-въздържани и си представя обрязването като инструмент за целта. Но трябва да ти кажа, че при мен това никога не е работило.

— Никога?

— Доколкото си спомням, не. А мисля, че бих си спомнил подобно нещо. Но познавам един човек, който смята, че така са му отнели удоволствието и който в момента е в процес на обратна операция.

— Това възможно ли е?

— Според някои, да. Прочети блога на Алвин Поляков. Можеш да го откриеш на адрес www.ifnotnowwhen.com, или нещо подобно. А ако искаш, мога да те уредя и да се запознаеш с него. Той е съвсем непринуден, не говори за нищо друго освен за това и може дори да ти покаже пишката си, ако го помолиш любезно. Очевидно има известен напредък. Вече е на половината път да стане неевреин.

— Допускам, че е един от твоите Засрамени евреи.

— Разбира се. По-засрамен от това няма накъде.

— Но иначе ти не се срамуваш от твоя?

— А трябва ли според теб?

— Просто питам. В училище го носеше с гордост.

— Вероятно съм искал да те подразня. Просто го нося, Джулиан. Аз съм вдовец. Дали съм обрязан или не в момента не ме вълнува особено.

— Извинявай.

— Няма за какво. Радвам се, че твоят живот в момента се върти около оная ти работа.

— Говоря само от философска гледна точка, Сам.

— Знам, че е така, Джулиан. Не съм и очаквал друго от теб.

Преди да приключат разговора, Треслъв се сети за още един въпрос.

— Просто от интерес — каза той — твоите момчета обрязани ли са?

— Питай тях — отвърна Финклер, докато затваряше.

Разговорите с Либор му носеха повече радост.

Страховете на Либор, че ще вижда Треслъв по-малко сега, когато вече не е свободен, се оказаха напразни. Ако имаше някаква промяна, тя беше у самия Либор. Той излизаше по-рядко. Но все още понякога хващаше такси до апартамента на Хефзиба следобед, когато тя беше в музея, и двамата с Треслъв седяха заедно на масата в кухнята, пиейки китайски чай.

И на двамата им харесваше, че мястото е населявано от призрака на Хефзиба, който кипваше казани колкото за цяло сборище от вещици, за да свари едно-единствено яйце. Те вдишваха присъствието й и се усмихваха един на друг с разбиране като двама непоправими влюбени съпрузи.

Либор сега ходеше с бастун.

— Ето докъде я докарах — казваше той.

— Отива ти — отвръщаше Треслъв. — Напомня за старата Бохемия. Трябва да си вземеш от онези, в които има скрита шпага.

— За да се пазя от антисемитите?

— Защо пък ти? Аз съм онзи, когото нападат.

— Тогава ти си вземи бастун с шпага.

— Говорейки на тази тема — вмъкна Треслъв, — каква е твоята позиция относно обрязването?

— Неудобна — каза Либор.

— То представляваше ли проблем за теб?

— Щеше да представлява, ако е било проблем за Малки. Но тя никога не е казвала нищо. Защо, трябвало ли е?

— И не ти пречеше да се наслаждаваш на секса?

— Мисля, че това, с което се разхождаш ти, щеше повече да ми пречи да се наслаждавам на секса. Не ме разбирай погрешно — сигурен съм, че на теб ти стои чудесно, но при мен нямаше да изглежда толкова добре. Тъй че от естетична гледна точка няма от какво да се оплаквам. Изглеждам така, както трябва. Или поне изглеждах. Нали за естетика говорим?

— Не, не точно. Четох, че обрязването намалявало сексуалната възбуда. Затова сега събирам мнения.

— Предполагам, че положително ще намали твоята, ако решиш да го правиш на тази възраст. Колкото до мен, аз не разполагам с база за сравнение. И никога не ми е минавало през ума да се оплаквам. Ако трябва да съм честен с теб, не бих искал да изживявам повече сексуална възбуда, отколкото съм изживял. Стигаше ми, благодаря. Че и отгоре. Това отговаря ли на въпроса ти?

— Да, струва ми се, че отговаря.

— Само ти се струва? — Той виждаше, че Треслъв го наблюдава внимателно. — Знам те какво си мислиш — му каза.

— Какво си мисля?

— Мислиш си, че отричам прекалено старателно. Мислиш си, че ако не съм бил обрязан, е нямало толкова лесно да устоя на Марлене Дитрих. Прекадено учтив си, за да го кажеш, но се чудиш дали само уговорката на Бог с Авраам не е тази, която ме е опазила от потомката на хуните.

— Е, ти винаги си заявявал, че си бил най-верният сред съпрузите, въпреки че си срещал изкушения, каквито повечето мъже не са и сънували…

— И ти сега питаш дали безчувственият пенис не е този, който ме е възпирал от греха?

— Никога не бих се изразил така грубо, Либор.

— Само дето току-що го направи.

— Извини ме.

Либор се облегна на стола си и потри глава. Лицето му се озари от меланхолична усмивка, идваща някъде от много далеч. Стара усмивка.

— Това е моя грешка — каза той. — Може би прекалено много съм държал да създам определен образ за себе си, а ти си бил прекалено готов да го приемеш. Ще те помоля само за една услуга: когато говориш за мен, след като вече съм си отишъл, представяй ме като любящ съпруг, но не ме прави прекалено целомъдрен. Добави малко изневяра, поне едно чукане, колкото за цвят.

— Относно онова малко чукане — отвори наново дума той, преди да си тръгне. Явно искаше Треслъв да разбере, че въпросът е важен за него и го вълнува.

— Да?

— Моля те за него и заради Малки.

Треслъв се изчерви.

— Да не искаш да кажеш, че Малки…

— Не, не че някога ще узная, нито пък искам да узнавам. Имам предвид, че те моля да пазиш и нейната репутация. Една жена не бива цял живот да е била женена за напълно верен съпруг.

— Защо не?

— Това я принизява.

Треслъв се изчерви отново, този път заради себе си.

— Не те разбирам, Либор.

Либор го целуна по бузата и не каза нищо повече.

Но Треслъв разтълкува мълчанието му. „Не разбираш, защото не си един от нас“, гласеше то.

[1] Джон Дънс Скот (1265–1308) — шотландски теолог и философ. — Б.пр. ↑

4

По правило, Хефзиба влизаше в банята в мига, в който се прибереше вкъщи от музея. Там все още беше нещо като строителна площадка и тя не можеше да се отпусне, докато не измие от себе си праха и мръсотията. Тя викваше на Треслъв, за да го извести, че вече си е у дома и той или наливаше по чаша вино за двамата — на нея й харесваше жестът, макар рядко да докосваше дори капка от него — или, ако въпросната вечер беше повече Приап[1], отколкото Дионисий, се присъединяваше към нея под душа.

Тя невинаги беше в подходящо настроение. За Хефзиба банята беше място за усамотение, не на последно място и защото заемаше по-голямата част от пространството в нея. Но тя внимаваше да не отблъсва треслъвовия плам, като му бе благодарна за масажа, който й правеше понякога, когато ставаше очевидно, че не желае нищо друго.

— Ох, колко ми е добре — казваше тя и той с удоволствие усещаше как гърбът й се отпуска под горещите струи.

Имаше нещо особено в начина, по който изговаряше думата „добре“ за нещо, което той е направил за нея — независимо дали във фразата „Ох, колко ми е добре“, или „Това е добре“, или „Добре, че си се сетил за това“, — което караше Треслъв да чувства, че е открил своята ниша като мъж.

Като мъж?

Той, естествено, знаеше, че тя винаги е на косъм от това да каже, а той — на косъм от това да чуе „Браво, добро момче.“ Риторична фраза, любима на кучетата и малките деца. Треслъв не се преструваше пред себе си. Тя водеше парада, а той самият нямаше нищо против това. Но в нейно лице той се възхищаваше не само на майката или на кучешката стопанка. За него тя беше — нека не звучи прекалено претенциозно — съзидателната еврейска сила; самият Създател, ако щете. И Бог нарече сушата Земя, а събраната вода нарече Морета; и Бог видя, че беше добро.

Добро в смисъла, който Треслъв чуваше, когато Хефзиба хвалеше неговите усилия. Добро в смисъл на повече от добро — добро в смисъл на завършено, перфектно, хармонично.

Добро като израз на абсолютната правилност на вселената.

Преди той бе човек на злощастните случайности, а сега беше човек на благополучието. Всичко пасваше. Един добър човек в един добър свят. С добра жена.

Онова, което бе добро у нея, се променяше с течение на времето, което прекарваше в нейно присъствие. Отначало го бе възприемал като нещо финклерско. Въпрос на плодовитост, макар и не в смисъл на потомство. Плодовитост откъм привързаност и вярност, плодовитост откъм семейство и приятели, плодовитост откъм минало и бъдеще. Докато беше сам, Треслъв имаше усещането, че се върти безцелно из вселената, като отломък от безлюдна планета. Сега Хефзиба бе неговата небесна твърд. Неговата финклерска твърд. В нея той имаше своето място. В нейната орбита се чувстваше гъстонаселен.

Дали в крайна сметка това бе финклерско или не, той не знаеше. Така че финклерското можеше и да отпадне. Тя бе важна за него по човешки, каквото и да значеше това. Ето защо той я боготвореше. Слънцето не просто струеше от нея, тя беше слънцето.

Иди кажи сега, че не беше станал евреин.

И тогава една вечер тя се прибра, седна на кухненската маса, като не само го помоли за питие, но дори го изпи, след което избухна в сълзи.

Той понечи да я прегърне, но тя го отблъсна с ръка.

— За Бога, какво се е случило? — попита той.

Тя покри лице и се затресе, без да му е ясно дали от смях, или от плач.

— Хеф, какво става?

Когато тя откри лице и го погледна, той пак не успя да разбере дали се е случило нещо ужасно, или нещо толкова смешно, че да не може да се изрази с думи.

Тя се овладя, поиска още една чаша вино — виното наистина го разтревожи, защото за Хефзиба две чаши бяха нормата за цяла година — и му разказа.

— Нали знаеш новата дъбова порта, която сложихме наскоро? Може и да не я знаеш. Това е външната порта откъм страничния вход. Сещаш се, показвах ти снимки на месинговите дръжки, които поръчахме да се изработят във формата на шофари, или овнешки рога. Така, сега не се стряскай, но днес те бяха осквернени. Трябва да е станало следобед, докато съм била вътре с архитекта, защото, когато излизах да обядвам, още си бяха наред, но когато си тръгвах вечерта, ето ти на! По дяволите, Джулиан, защо някой ще прави това? Защо?

Свастики, помисли си Треслъв. Беше чел, че свастиките отново са започнали да се появяват навсякъде. Когато каза за това на Финклер, той му отвърна: „Обади ми се пак, когато отново започнат да убиват евреи по улиците.“ Шибани свастики!

— С какво ги бяха изрисували? — попита. — С боя?

Опасяваше се да не чуе „кръв“. Кръвта и фекалиите бяха любимите. Кръв, фекалии и сперма. Хефзиба вече беше получила едно-две писма, написани с кръв и мръсотии.

— Чакай, още не съм свършила да ти разказвам.

— Добре, чакам.

— Беше бекон.

— Било е какво?

— Бекон. Те — предполагам, че са били повече от един — бяха увили дръжките с резени бекон. Сигурно имаше поне два или три пакета, така че не са пестили средства.

Тя изглеждаше готова да се разплаче отново.

Той приближи до нея, този път по-решително.

— Това е ужасно. Колко долно!

Тя се тресеше, скрила ръце в дланите си. Той я взе в прегръдките си.

— Господи, кои са тези хора? Направо ти идва да ги убиеш.

И едва тогава осъзна, че Хефзиба се смее.

— Но това е само бекон — каза тя.

— Само бекон?

— Не казвам, че е хубаво. Прав си, долно е. Самото желание да го направиш е долно. Но жестът е толкова безсилен. Какво си мислят, че ще стане? Че ще си съберем багажа и ще се махнем? Че ще зачеркнем плановете си заради няколко резена бекон? Ще продадем сградата? Ще напуснем страната? Прекадено е абсурдно. Трябва да го погледнеш откъм смешната му страна.

Треслъв се опита.

— Сигурно е така — каза. — Да, напълно си права. Направо е за смях. — И той също се помъчи да се засмее.

— От друга страна — продължи Хефзиба, като бършеше сълзите си, — те кара да се чудиш какво всъщност става. Когато четеш за подобни неща, които са се случвали в Берлин през двайсетте години, си мислиш, защо не са схванали предупредителните знаци и не са се махнали навреме?

— Може би защото така и не са им повярвали — отвърна Треслъв. — Сигурно и те са се опитвали да ги видят откъм смешната им страна.

Той наново бе станал сериозен. Хефзиба въздъхна.

— И то не къде да е, а в Сейнт Джонс Ууд.

— Никъде вече не е безопасно — каза Треслъв, като си спомни какво му се бе случило почти на самите стълби на БиБиСи.

Ти си евреин.

И двамата се умълчаха, като всеки от тях си представяше орди антисемити, шестващи през лондонския Уест Енд.

После Хефзиба отново започна да се смее. Пред очите й бяха лентите бекон, увити старателно върху дръжките с форма на овнешки рога. И тапите от месо и сланина, натъпкани в ключалките, за които още не бе успяла да му каже. Тя си представи как вандалите отиват в супермаркета, за да купят онова, което им е нужно, плащат на касата, използвайки може би карта за лоялни клиенти, след което като щурмоваци — щурмоваци, въоръжени с бекон, най-голямото оскверняване, което е могъл да роди мозъкът им — тръгват да атакуват Музея на англо-еврейската култура, който още дори нямаше табели и който поради това трудно можеше да се каже, че изобщо съществува.

— Тук става дума не само за надценяване на нашия ужас от свинята — каза тя, бършейки очи. — Сигурна съм например, че те не знаят колко обичам сандвичи с бекон, но става дума също така и за преувеличаване на нашето присъствие. Те ни откриват още преди ние самите да сме се открили. Никъде не е безопасно от тях, защото те мислят, че никъде не е безопасно от нас.

Треслъв се мъчеше да не изостава от вариациите на нейните емоции. Той си даде сметка, че тя не преминава от страх към веселие и обратно, а че изпитва и двете едновременно. Не можеше да се каже дори, че съчетава противоположности, защото за нея чувствата не бяха противоположни. Всяко едно от тях носеше качествата на другото.

Той не знаеше как да постигне онова, което правеше тя. Не притежаваше нужната емоционална гъвкавост. И не беше сигурен, че го иска. Не се ли съдържаше в това известна безотговорност? Все едно той да се смее в момента, в който Виолета умира в прегръдките на Алфредо. Мисъл, която намираше за немислимо дори да си помисли.

Не за първи път през последните дни Треслъв се почувства така, сякаш се е провалил на изпит.

[1] Второстепенно божество от гръцката митология, покровител на плодородието, известно с големия си член, намиращ се в състояние на постоянна ерекция. — Б.пр. ↑

Девета глава

1

Съзнанието на Либор започваше да смърди. Това беше по негово собствено определение.

През първите месеци след смъртта на Малки той намираше меланхолията на своите сутрини просто непоносима. Събуждайки се от сън, се надяваше да я зърне. Въобразяваше си, че вижда завивките от нейната страна на леглото да помръдват. Говореше й. Отваряше вратите на гардероба и си представяше как й помага да си избере дрехи. Ако успееше мислено да й състави тоалет, тя може би щеше да се появи в него.

Всичко, което си припомняше тогава, беше болезнено поради своята сладост. Но сега болката бе добила друг вид. Толкова много лоши неща се бяха случили на тях, между тях, заради тях. Той бе разсърдил родителите й. Беше я ограбил от музикалната й кариера. Не бяха успели да имат дете, което не беше непоносима загуба за нито един от двамата, но имаше един аборт, който ги бе разстроил именно поради тази причина. Тя не беше пътувала с него до Холивуд, защото не обичаше самолетите, а и нямаше желание за нови познанства. Беше му казвала, че единствената компания, от която се нуждае, е той. Никой друг не я интересуваше. Но сега, когато се замислеше, не е ли било това ужасно за нея и непоносимо бреме за него? Той се бе чувствал самотен без нея. Бе подлаган на изкушения, които щеше да преодолява с по-малко затруднения, ако тя беше до него. И никога не се бе осмелявал да й изневери, дали защото беше неуморният събеседник, който се връщаше от своите пътешествия, пълен с куп удивителни истории за разказване, мъжът, който отвръщаше на нейната любов и й показваше, че тя не е хвърлена на вятъра, или съпругът, който трябваше на всяка крачка да оправдава безусловното й доверие в него.

Никоя от тези мисли не го настройваше срещу нея. Но те променяха духа на спомена за нея, сякаш златното покривало — не, не падаше, но помръкваше. Може би това беше за добро, мислеше си той. Един начин, по който природата му помага да се справи. Но ако той не искаше да му помагат? Коя беше природата, за да решава!

Но най-лоши от всичко бяха черните събития, които бяха вгорчили техния съвместен живот, независимо дали го бяха осъзнавали тогава, или не. Имаше една фраза на идиш, която родителите му използваха и която навремето той мислеше, че означава „много отдавна“. Ale shvartseyorn — всичките черни години. Всички тези черни години сега бяха техните черни години — неговите и на Малки. Събитията, които ги бяха помрачили, бяха антимитовете на техния роман, населявани от чудовища, доказващи, че те съвсем не бяха живели заедно в рая, а — макар и не по своя вина — в място, наподобяващо повече на ада.

Родителите на Малки, горделивите Хофманщал, бяха имотни германски евреи. За Либор, чиито политически разбирания бяха безнадеждно, по чехословашки объркани, това ги правеше най-лошия вид евреи и по двата признака. Те бяха толкова разочаровани от избора й на съпруг, че почти я лишиха от наследство, отнасяха се към Либор като към кал по подметките си, отказаха да дойдат на сватбата им и настояваха той да стои настрана от всички техни фамилни събития, в това число и от погребенията. „Какво си мислят, че ще направя, ще се разтанцувам по гробовете им ли?“, я бе попитал той.

Но те имаха право да се притесняват. Той би го сторил.

А какъв беше неговият грях? Че е прекалено беден за нея. Че е журналист. Че е Севик, а не Хофманщал, че е чешки евреин, а не германски евреин.

Те не успяха напълно да я лишат от наследство. Все на някого трябваше да завещаят имуществото си. Оставиха й малка жилищна кооперация в Уилзден[1]. Уилзден! От тяхната недостъпност човек би си казал, че са едва ли не аристократи, а те бяха само едни шибани собственици на някакви порутени апартаменти в Уилздън, мислеше си Либор.

— Добре, че съм евреин — каза той на Малки, — иначе твоята рода като нищо щеше да ме накара да стана фашист.

— Може би щяха да те харесат повече, ако не беше евреин — отвърна му тя, като имаше предвид, ако е бил музикант или ако имаше свое собствено имущество.

— И какво толкова имаше Хоровиц? Дача в Киев?

— Той имаше слава, миличък.

— И аз имам слава.

— Но не каквато трябва. А когато се омъжих за теб, нямаше и нея.

Но ако презираше нейните германски родители и техните имоти, още повече презираше техните наематели, заради които той и Малки, вече като пълноправни хазаи, нямаха друг избор, освен да мърсят душите си с делови отношения. Тук имаше представители на всички долни, хленчещи, симулиращи и крадливи разновидности на човешката порода. Тези наематели, на които той при никакви обстоятелства не би дал какъвто и да е подслон, пък било то и картонена кутия, знаеха всяка буква на всеки закон, от който можеха да се възползват, като в същото време нарушаваха всички останали съществуващи закони. Те превръщаха мястото в кочина, докато живееха там, след което щателно и с вещина открадваха всяка брава и крушка, всеки електрически ключ и парченце от килим, когато си тръгваха.

Неговият съвет бе да се отърват от цялата сграда, която просто не си струваше нервите. Но за нея тя бе свързана с родителите й. Те бяха изградили живота си в Лондон наново, тъй че да продадат Уилзден щеше да означава повторно да заличат тяхната история. „Мръсна, червива от пари еврейка“, я наричаха наемателите, когато тя не трепваше пред техните заплахи. И бяха прави в смисъла, че тя бе червива и омърсена от допира си с тях.

Плъхове в човешки облик, мислеше си Либор, колкото и да обичаше англичаните. Само дето плъховете сигурно уважаваха бърлогите си повече. Сега във въображението му тези наемателски перипетии се преплитаха с болестта на Малки, макар тя много по-рано да се бе вслушала в съвета му и да бе продала сградата заедно с тях. Как смееха да наричат така една жена с крехко здраве! Колко ужасно за нея, че в такъв момент е трябвало да се сблъска с най-противното и животинското у хората. Всичките черни години. Да, те бяха щастливи заедно. Бяха се обичали един друг. Но ако са мислели, че са избегнали омърсяването, се бяха заблуждавали. Имаше чувството, че черни паяци пъплят по корема на неговата красива, любима Малки, докато тя спи в мръсната земя.

Той се обади на Еми и я покани да закусят заедно. Тя бе учудена от поканата. Защо точно закуска? Сутрините, обясни й той, са ми най-черни. И каква ми е ползата от това, поинтересува се тя. Никаква. Ползата е за мен. Тя се засмя.

Срещнаха се в „Риц“. Той се беше издокарал заради нея. Същински Дейвид Нийвън, откъдето и да го погледнеш. Но с тъжната, пораженческа пражка пролетна усмивка на Александър Дубчек.

— Да не си решил отново да ме ухажваш тук? — попита тя.

Нямаше причина да не го прави. Тя беше елегантна жена с хубави крака, а Либор нямаше брачни обети или спомени, които да пази. Миналото гъмжеше от черни паяци. Но полюбопитства защо бе използвала думите „отново“ и „тук“.

— Защото тук ме доведе последния път.

— За закуска?

— Е, за нощувка и закуска. Виждам, че си забравил.

Той се извини. Понечи да каже, че му е убягнало от паметта, но изразът му се стори неподходящ за случая, като че ли паметта му беше затвор за хубави моменти. Идея, която тя би изтълкувала като обидна, след като той бе позволил точно на този хубав момент да се изплъзне.

— Изпарило ми се е — каза той, докосвайки се по главата. — Както и почти всичко останало.

Наистина ли я бе довел тук за нощувка и закуска? Как е могъл да си го позволи преди толкова много години, в онези безпарични дни, предшестващи Малки? Освен ако не е било чак толкова отдавна, в който случай… В който случай беше по-добре, че всеки спомен за него се беше изпарил.

И все пак как е могъл да се изпари?

Тя му даде време да помисли за онова, за което мислеше — не й беше трудно да отгатне какво е то — след което се осведоми за напредъка на консултациите му.

Какви консултации? После си спомни.

— И това се е изпарило — каза, като се докосна отново по главата. — Поканих те тук — продължи, без да й оставя време за отговор — първо, защото съм самотен и се нуждая от компанията на красива жена, и второ, за да ти кажа, че не мога да направя нищо.

Тя не разбра.

— Не мога да направя нищо за внука ти. Нито за онзи режисьор-антисемит. Нито за каквото и да било. Не мога да направя нищо за никое от тези неща.

Тя му отправи разбираща усмивка, като събра върховете на пръстите на добре гледаните си ръце. Пръстените й припламнаха под светлината на полилеите.

— Какво пък. Щом не можеш, значи не можеш.

— Не мога и не искам — каза той.

Тя трепна, сякаш бе замахнал да я удари.

Една руска двойка от съседната маса се обърна и ги загледа.

— Не искаш?

Либор изгледа на своя ред руснаците. Лъскав олигарх и бледа, начервена проститутка. Но кога ли руснаците са били нещо друго? Не бива да сядаш до жител на Прага, ако си руснак и ако знаеш кое е добро за теб, помисли си Либор.

— Не искам, защото няма смисъл — каза, като се обърна обратно към Еми. — Така стоят нещата. И може би така е редно да стоят.

Сам бе учуден от онова, което каза, слушайки думите си така, сякаш ги изговаряше някой друг, но все пак знаеше какво има предвид този някой. Имаше предвид, че докато по света има евреи като родителите на Малки, ще има и хора, които да ги мразят.

Еми Опенщайн тръсна глава така, сякаш искаше да изкара Либор оттам.

— Аз ще тръгвам — каза. — Не знам за какво точно искаш да ме накажеш — уверявам те, че никой от двама ни не е направил нещо, което да ти дава такъв повод — но разбирам кое те кара да го правиш. Аз също мразех всички, когато Тео си отиде.

Тя стана да си върви, но Либор я спря.

— Изслушай ме само за още пет минути. Аз не те мразя.

Зачуди се дали и руснаците също си мислеха за него, че е олигарх, разправящ се със своята проститутка, независимо че и двамата бяха прехвърлили осемдесетте. Какво друго можеше да роди руското въображение?

Еми седна. Либор се възхищаваше на движенията й. Когато ставаше от масата, тя го направи като председател на съд, оттеглящ се от заседание. А сега се връщаше за произнасяне на присъдата.

Но й се възхищаваше в една част от мозъка си, която не работеше правилно.

Той се наведе напред и взе ръцете й в своите.

— Открих у себе си дълбока необходимост — каза — да мисля лошо за своите събратя евреи.

Той изчака.

Тя не отвърна нищо.

Би предпочел да види в очите й омраза или страх, но виждаше там само търпеливо любопитство. Може би дори не любопитство. Може би само търпеливост.

— Разбираш ли, аз не им желая лошо — продължи той, — а само мисля лошо за тях. Което ме затруднява да проявявам интерес към нещата, което им се случват. Това продължава вече от дълго време. Как беше онази модерна фраза — изтощаване на съчувствието?

Тя примигна насреща му.

— Само че онова, което аз изпитвам, никога не е било съчувствие. Съчувствието е нещо различно. Не можеш да изпитваш съчувствие към себе си или към близките си. Тук става дума за нещо по-яростно и покровителствено. Когато биваше нападан евреин, все едно че нападаха мен. Ето списъкът на Адамовото потомство… Всички стигаме до един и същи баща. Така че аз наистина защитавах брат си. Но това беше твърде отдавна. Твърде отдавна за нас и твърде отдавна за онези, които не са от нас. Трябва да има закон за давността. Стигат ми вече еврейски проблеми. Не искам да чувам нищо повече по темата, а най-малко от вас, самите евреи. Имайте малко приличие. Приемете, че когато времето е изтекло, значи е изтекло.

Той изчака, сякаш за да чуе одобрителна реч от нейна страна. Да, Либор, разбирам, че времето ми е изтекло.

Тя го остави да почака. След което, с приглушен глас — руснаците, Либор, руснаците ни слушат — му каза:

— Но от това, което ми описваш, не личи да „мислиш лошо“. Опасявах се, че ще кажеш, че си получаваме заслуженото. Че внукът ми сам си е виновен, задето са го ослепили. По логиката на нашия приятел, режисьора. Един евреин отнема имуществото на арабин в Палестина, значи друг евреин трябва да бъде ослепен в Лондон. Каквото сее еврейският народ, това и ще пожъне. Мисля, че не те чух да твърдиш подобни неща.

Сега нейните ръце държаха неговите.

— Родителите на скъпата ми жена — каза той, — които все трябва да са имали нещо добро в душите си, за да я създадат на бял свят, бяха достойни за презрение хора. Мога да ти кажа какво ги е направило такива, мога да си представя обстоятелствата далеч назад — да речем, стотици или хиляди години, — които са щели да ги направят нещо друго. Но не мога да продължавам да търся подобни оправдания. Не мога да продължавам да си казвам, че американският мошеник, когото наскоро вкараха в затвора със сто доживотни присъди, само по случайност е бил евреин. Не мога да убедя себе си, да не говорим за другите, че деловият евреин с гадната физиономия, когото виждаме по телевизията да се хвали със своите пари и с безскрупулните методи, чрез които се е сдобил с тях, само по случайност наподобява всеки прототип на еврейското зло, избълван от християнската или мюсюлманската история. След като евреи от подобен сорт се радват на такава популярност, как можем да очакваме да ни оставят да живеем на спокойствие? Ако сме се върнали във времената на средновековието, то е, защото самият средновековен евреин се е завърнал. Дали той изобщо си е тръгвал, Еми? Или е оцелял от отломките на гибелта и разрухата, подобно на хлебарка?

Тя стисна по-силно пръстите му, сякаш искаше да изцеди от него тази разстройваща грозота.

— Ще ти кажа нещо — отвърна. — Това, което виждаш ти, не е онова, което виждат не-евреите. Поне онези от тях, които са безпристрастни, а повечето са такива. Деловият евреин с гадната физиономия, за когото говориш, ако допуснем, че се сещам кой е — а и това няма особено значение, защото, естествено, познавам типа, — не е толкова омразен за не-евреите, колкото за теб. Някои от тях го харесват, други му се възхищават, трети не си затрудняват мозъците с него по какъвто и да било начин. Сигурно ще се учудиш, ако разбереш колко малко от тях съзират прототипа на евреина всеки път когато го видят. Или изобщо знаят, че е евреин. Или пък ги интересува. Ти си антисемитът, а не те. Ти си този, който вижда евреина в евреина. И не може да го понася. Всичко опира до теб, Либор.

Той й отдаде дължимото, като размисли върху нейните думи.

— Нямаше толкова да бързам да виждам евреина в евреина — каза накрая, — ако евреинът в евреина не бързаше толкова да се покаже. Защо трябва да говори за богатството си? Защо трябва да пуши пура? Защо трябва да се снима как се качва в ролс-ройса си?

— Ние не сме единствените хора, които пушат пури.

— Да, но сме именно хората, които не би трябвало да го правят.

— А-а — каза тя.

Звукът носеше такава сила на откровение, че на Либор му се стори, че чува как руснакът и неговата кукла го повтарят. Сякаш сега дори и те го виждаха в истинската му същност.

— Какво А-а? — попита той. Колкото нея, толкова и тях.

— А-а, че най-накрая се издаде. Ти си този, който казва, че евреите трябва да живеят различно от останалите. Ти си този, който ни изолира в главата си. Ние имаме толкова право на своите пури, колкото и всеки друг. Ти носиш манталитета на жълтата звезда, Либор.

— От дълго време живея в Англия — усмихна й се той.

— Аз също.

Той кимна утвърдително, преди да продължи.

— Надявам се не ме обвиняваш, че просто изразявам омраза към самия себе си. Имам един умен приятел, за когото това е валидно, но аз изобщо не съм като него. Не ме боли, че за някакъв кратък период евреите си разиграват коня в Близкия изток. Не съм и от онези, които се чувстват добре само когато евреите са пръснати и са под нечий чужд ботуш. Което така или иначе ще им се случи достатъчно скоро. Тук не става дума за Израел.

Пред Еми той не утрояваше р-то, нито пропускаше л-то. Не беше необходимо.

— Знам — каза тя.

— Аз приветствам Израел — продължи той. — Това е едно от най-хубавите неща, които сме направили през последните две хиляди години, или поне щеше да бъде, ако ционизмът се придържаше към светските си прерогативи и държеше равините настрана.

— Тогава иди там. Но в Тел Авив няма как да избегнеш пушещите пури евреи.

— В Тел Авив не бих имал нищо против тях. Тел Авив е мястото, където би трябвало да го правят. Но както вече казах, тук не става дума за Израел. Нищо от това не е свързано с Израел. Дори повечето от нещата, които критиците на Израел говорят за него, не са свързани с Израел.

— Така е. Защо тогава изобщо повдигаш въпроса?

— Защото не съм като моя приятел, бесния антиционист. Искам да мисля лошо за евреите по своя начин и поради своите причини.

— Е, ти гледаш назад, Либор. А аз трябва да гледам напред. Имам внуци, за които да се тревожа.

— Тогава прати ги на неделно училище или в някое медресе[2]. Не ми се слуша повече за евреи.

Тя поклати глава и стана да си върви. Този път той не я спря.

Мина му през ума да я покани да се качи горе с него. Срамота беше да пропускат възможността, след като така и така бяха в Риц.

Но беше твърде късно за всичко това.

[1] Район в Северозападен Лондон, със значително ирландско и афро-карибско население. — Б.пр. ↑

[2] Мюсюлманско средно или висше училище, подготвящо свещенослужители, учители в началните училища, а също така и държавни служители в някои страни от Близкия изток. — Б.пр. ↑

2

След като една вечер изгуби над две хиляди паунда на онлайн покер, Финклер излезе да си намери проститутка. Може би Либор, седейки до такава, му бе предал идеята чрез някаква магия. Двамата бяха близки, независимо че спореха за всичко.

Финклер не се нуждаеше от секс, а просто от нещо, което да върши. Единствените съображения против ходенето по проститутки, които някога бяха имали каквато и да било тежест пред него като рационален аморалист, бяха цената и венерическите болести. Човек можеше да прави с тялото си каквото си пожелае, стига при това да не ощетяваше или да не заразяваше семейството си. Но след като вече си изгубил две хиляди паунда на покер, надали още триста за един час с прилично изглеждаща проститутка променяха особено нещата, философски погледнато. А колкото до болестите, не му бе останал никой, когото да може да зарази.

Имаше и още едно съображение, което трябваше да вземе предвид. Хората го познаваха по лице. Не толкова проститутките. Проститутките работеха в онези часове, когато по телевизията вървяха документалните предавания. Но не бе изключено другите мъже, търсещи проститутки, да го разпознаят, а той знаеше, че не може да разчита на някаква солидарност в греха от тяхна страна. Само след минути в нечий профил във Фейсбук щеше да се появи новината, че са го видели да дебне из Шепърд Маркет[1], независимо че самият този, който го е видял, също е дебнел.

Естествено, можеше просто да отиде на бара на някой от хотелите на Парк Лейн, където нещата ставаха по-дискретно, но именно дебненето му се нравеше. Дебненето имитираше онова безплодно търсене на скритото лице или спомен, до което всъщност се свеждаше цялото търсене на сексуално щастие. Дебненето беше романтиката, оголена до кокал. Можеше да дебнеш, след което да се прибереш с празни ръце и пак да си кажеш, че си прекарал хубава вечер. По-хубава вечер, в случая на Финклер, тъй като той не помнеше някога да е намирал проститутка, която да му е харесала; но пък, от друга страна, онова, което той харесваше, бе скритото лице или спомен, чиято функция бе да остават завинаги скрити. Допускаше, че по-трудно ще каже „не“ на някое хубаво еврейско момиче с гърди като пролома Манавату, отколкото на поредното кльощаво като скумрия полякинче, но най-вероятно нямаше да му каже и „да“.

Което, помисли си той, правеше дебненето из улиците безопасно. Мъж, толкова явно невъзбуден като него, не носеше особен риск да го заподозрат в търсене на платена любов.

Ето защо насмалко не си глътна езика, когато чу да го викат по име.

— Сам! Чичо Сам!

Най-умното в случая щеше да е да продължи да върви така, сякаш нищо не е чул. Но той знаеше, че вече бе вирнал сепнато глава при звука на името си, тъй че, ако сега не спреше, щеше да предизвика подозрение. Затова се обърна и видя Алфредо да стои в края на тълпата на тротоара пред един бар и да смуче бира „Корона“ от бутилката.

— Виж ти, Алфредо!

— Здравей, чичо Сам. Нанякъде конкретно ли си се запътил?

— Зависи какво разбираш под конкретно. — Финклер погледна часовника си. — Всеки момент имам среща с продуцента си. Даже малко съм закъснял.

— Пак ли някое телевизионно предаване?

— Да, още в начална фаза.

— За какво ще бъде този път?

Финклер остави ръцете си да опишат във въздуха кръгове на крайна неопределеност.

— О, Спиноза, Хобс, свободата на словото, камерите за наблюдение, ей такива неща.

Алфредо махна тъмните си очила, сложи ги отново и потри врата си. Финклер усети алкохол в дъха му. Дали и той беше излязъл да си търси проститутка? И да беше ударил едно-две за кураж?

Ако беше така, беше попрекалил. Никоя проститутка нямаше да се хване на такова количество кураж.

— Знаеш ли какво мисля за цялата тази работа с наблюдението, чичо Сам? — попита Алфредо.

Финклер мразеше, когато Алфредо го чичосваше така. Саркастичното му малко лайно. Той погледна часовника си.

— Не, кажи ми.

— Мисля, че е върхът. Надявам се и ние в момента да сме кацнали на някоя камера. Надявам се всеки да е.

— Защо така, Алфредо?

— Защото сме едни лъжливи, измамни, крадливи копелета.

— Това е доста рязка констатация. Да не би наскоро някой да е бил такъв към теб?

— Да, баща ми.

— Баща ти? Защо, какво е направил баща ти?

— Искаш да кажеш, какво не е направил баща ми.

Финклер се зачуди дали Алфредо няма да падне, толкова нестабилно се държеше на краката си.

— Мислех, че напоследък се спогаждате с него. Не бяхте ли скоро заедно на почивка?

— Това беше преди сума ти време. А оттогава не съм чул и дума от него, макар сега да чувам, че се бил преместил да живее с някаква жена.

— Хефзиба, да. Учуден съм, че не ти е казал. Без съмнение се кани да го направи. Значи твоето мнение е, че ако имахме по-голям брой камери по улиците, щяхме да успеем да го заснемем как се мести?

— Моето виждане, чичо Сам, моето виждане, както го наричаш ти, е, че моят баща, както го наричаш ти, днес се държи с теб като приятел, а утре се прави, че не те познава.

Финклер понечи да каже, че го разбира, но изведнъж ролята на баща по заместване престана да му допада толкова. Нека Джулиан сам се оправя с децата си.

— В главата на Джулиан точно в момента се случват много неща — каза той.

— И в гащите му също според онова, което чувам.

— Трябва вече да вървя — каза Финклер.

— Аз също — отвърна Алфредо. Той кимна в смисъл на „идвам, идвам“ по посока на групичка млади мъже, един-двама от които според Финклер носеха палестински шалове, макар в последно време да беше трудно да се различи, предвид на многото модни шалове, които изглеждаха като тях и се носеха по подобен начин.

Той се зачуди дали по-рано същия ден не е имало някаква демонстрация на площад Трафалгар. И ако е било така, защо не е бил поканен да говори на нея.

— Е, значи ще се видим по-нататък — каза той. — Къде свириш в момента?

— Тук, там, къде ли не. — Той хвана Финклер за ръката и го притегли по-близо до себе си. — Чичо Сам, ти си негов приятел. Кажи ми, каква е цялата тая еврейска дрисня?

Думите излизаха завалено от устата му. Той явно или не знаеше, или от пийването беше забравил, че самият Финклер също е еврейска дрисня.

— Защо не питаш него?

— Не, чуй ме. Имам предвид, като цяло. Напоследък чета, че нищо от това не се е случвало, разбираш какво имам предвид…

— Нищо от кое, Алфредо?

— Цялата дивотия. Лагерите и така нататък. Че са една голяма лъжа.

— И къде прочете това?

— В разни книги. И приятелите ми разправят същото. Например един еврейски блус барабанист, с когото свиря. — Алфредо удари набързо по комплект въздушни барабани с чифт въображаеми палки, в случай че Финклер не знаеше какво прави един барабанист. — Всичко това било измислица, твърди той. Защо ще говори така, ако не е вярно? Бил е войник в израелската армия, или нещо подобно, а сега блъска барабаните като Джийн Крупа[2]. Той казва, че това са врели-некипели, целящи само да ни отвлекат вниманието.

— Да ни отвлекат вниманието от какво?

— От онова, което се върши там. Концентрационните лагери и прочее.

— Концентрационни лагери? Къде има концентрационни лагери?

— Където и да е, знам ли. Нацисти, шибани газови камери, само дето нищо от това не се е случвало, нали?

— Къде не се е случвало?

— В Израел, в Германия, знам ли къде. Но всичко това било…

— Виж — каза Финклер, като измъкна ръката си, — аз наистина трябва да вървя, иначе ще си изпусна продуцента. Но ти недей да вярваш на всичко, което ти казват хората.

— А ти в какво вярваш, чичо Сам?

— Аз ли? Аз вярвам в това да не вярвам в нищо.

Алфредо понечи да го целуне.

— Значи ставаме двама. И аз вярвам в това да не вярвам в нищо. Всичко е измишльотина. Както казва оня шибан барабанист.

Той изкара още една въздушна серия с палките си.

Финклер хвана такси за вкъщи.

[1] Малък площад в района на Мейфеър, в Централен Лондон. — Б.пр. ↑

[2] Джийн Крупа (1909–1973) — американски джаз барабанист и композитор, известен с енергичния си и експресивен стил. — Б.пр. ↑

3

Странно, мислеше си Треслъв, как можеш да добиеш чувството, че познаваш някого само от едно име, една дума и няколко снимки на пениса му.

Но от друга страна, Треслъв можеше да си позволи да бъде великодушен: той имаше онова, което Алвин Поляков, еписпамистът, бе искал през целия си живот — препуциум.

Еписпамията, както научи Треслъв от блога на Алвин Поляков, беше възстановяване на препуциума. Като изключим това, че, както обяснява Алвин Поляков, той не може да бъде възстановен. Лишиш ли се веднъж от него, край. Но за човешката изобретателност не е непостижимо да сътвори фалшива кожичка на негово място. И Алвин Поляков седи всеки ден пред камерата, за да го докаже.

От интерес, за да се поразсее от Маймонидес, а също и поради факта, че Хефзиба в последно време често отсъства, ангажирана с проблемите в музея, Треслъв на свой ред седи и го гледа.

Алвин Поляков, син на депресиран еврейски учител, ерген, културист, бивш радиоинженер и изобретател, член-основател на дружеството на Засрамените евреи, започва утрото си с опъване на кожата на своя пенис, придърпвайки я постепенно по посока на главичката. Той прави това в продължение на два часа, след което прекъсва за късен сутрешен чай с пълнозърнести шоколадови бисквити и продължава отново. Това е бавен, бавен процес. Следобед той прави измервания, съпоставя с предходните данни и пише в блога си.

„Аз говоря“, доверява на читателите си той, „от името на милионите осакатени евреи по цял свят, изпитващи същото, което съм изпитвал и аз през целия си живот. И не само от тяхно име, тъй като съществуват и милиони хора от други религии, които са били обрязани поради общоразпространеното медицинско заблуждение, че е по-добре да си без препуциума си, отколкото с него.“

Той не казва „евреите отново подведоха света“, но само един самодоволен глупак, щастлив да се разхожда обрязан, би могъл да пропусне намека.

Алвин Поляков пише по начина, по който са говорели дикторите от кинопрегледите през 40-те години, така сякаш изпитват недоверие към технологията и поради това викат, за да ги чуят добре.

„Още от зората на цивилизацията“, казва той, „мъжете са търсели начин да си възстановят онова, което им е било откраднато, в нарушение на техните човешки права, преди те да са били достатъчно възрастни, за да изразят своето мнение по въпроса. Това, което ги е подтиквало да го правят, е било чувството им за непълнота, съзнанието за нещо също толкова осакатяващо, колкото и една ампутация.“

Той цитира терзанията на евреите в класическите гръцки и римски общества, копнеещи да се приобщят и да размахат своите атрибути, но неспособни да отидат в баните и да покажат пенисите си на другите мъже поради страха, че ще бъдат осмени. (Колко ли евреи действително са искали да направят това, чуди се Треслъв.) Това е довело много отчаяни евреи до търсене на спасение в хирургията, често пъти с трагични последствия. (Треслъв потреперва.) Единственият доказан метод за възстановяване на що-годе приемливо подобие на препуциум е този, който самият блогър практикува.

Виж ти.

Не се надявай на твърде много. Но и не се задоволявай с твърде малко. Това е философията на Алвин Поляков.

А колкото до методологията…

Набавете си добър запас от хартиена лепенка, хирургично лепило, канцеларски скоч (Треслъв неволно се сеща за скоча, с който Джозефин, майката на един от синовете му, макар да не е сигурен на кой точно, си лепеше ботушите), ленти за презрамки или жартиери, ластици, тежести и един здрав дървен стол.

Всяка сутрин Алвин Поляков фотографира пениса си от различни ъгли с цел по-късно следобед да публикува снимките в Интернет, заедно с подробни указания за процедурите, които е следвал в течение на деня — конструкцията на картонените яки, поставянето на лепенките, намазването на възпалената кожа, часовете, прекарани в прегърбена напред поза върху дървения стол в дърпане на кожата още и още надолу, както и системата от тежести, изработена от него с помощта на месингови украшения, чукчета от детски ксилофон, а също и два малки месингови свещника, които, както той охотно обяснява, могат да се купят евтино от всеки добър магазин, продаващ индийски стоки.

И той седи, подобно на монах на себеотрицанието, с бръснато теме и напомпани мускули, пъхнал глава между коленете си, като змиеукротител, който знае, че змията може да не се покаже с години, ако се покаже изобщо. В цялата процедура няма нищо възбуждащо. Каквито и мисли за секс да е имало в главата на Алвин Поляков, те отдавна са пожертвани в името на ластиците, лепилата, тежестите и яките. Отнемането на удоволствието е причината, поради която Алвин Поляков се е впуснал в това начинание, но въпросът вече не е в удоволствието. Въпросът е в евреите.

Като притурка към снимките и диаграмите Алвин Поляков прилага и ежедневна порция тиради против еврейската религия, в противослужба на която, тъй да се каже, той е насочил сега своите усилия. Престъплението на половото осакатяване, твърди той, е само още едно от безбройните злодеяния против човечеството, тежащи на съвестта на евреите. Всеки ден той публикува името на още едно еврейско дете, току-що дошло на бял свят, чиято цялост е била нарушена и чиито права на пълно осъществяване на сексуалните дейности са били трагично ограничени.

Откъде идват тези имена, Треслъв няма никаква представа. Дали са взети от страниците с раждания и погребения в еврейските вестници? Не би могло да се предположи, че самите виновни родители са му ги дали. В този случай не е ли самият Алвин Поляков виновен в присвояване от детето на онова, което то все още е твърде малко, за да му даде по своя воля?

Или той просто си ги измисля?

Невъзмутим, тъй като не може да чуе възраженията на Треслъв, а и не би им обърнал внимание, дори да можеше, Алвин Поляков, с дълбокото дишане на спортист, упорства, превръщайки кожата на своя пенис в препуциум. Всяка вечер му се струва, че вече вижда, как се получава, но всяка сутрин сякаш трябва да започва отначало. Като се изключат вечерите, в които посещава сбирките на Засрамените евреи, той не излиза от къщи. Има по-възрастна сестра, която му пазарува. Тя наскоро е приела католическата вяра. Не е ясно дали е в течение как брат й прекарва дните си, но иначе той не е човек, който би държал каузите си в тайна. Тя сигурно се чуди за какъв дявол седи на своя дървен стол, опъвайки пениса си. Макар и да е възможно да тълкува действията му погрешно.

Той слуша радио, отбелязвайки колко рядко се говори по него за страданията на осакатените евреи и на всички останали, осакатени по тяхно подобие. Не изпитва и най-малко съмнение в проеврейския уклон на БиБиСи. Защо иначе ще се чува толкова малко от онези, чийто живот е бил съсипан от ционистите и обрязването?

Той самият бе написал една радиопиеса за такъв съсипан живот. Но от БиБиСи не я излъчиха, макар и да му благодариха. Цензура.

Този варварски ритуал, заявява Алвин Поляков, е аналогичен на остригването на младите мъже при постъпването им в армията. Целта му е да унищожи самоличността и да подчини всеки отделен индивид на тиранията на групата, била тя религиозна или военна. Ето защо, по мнението на Алвин Поляков, съществува пряка и неопровержима връзка между обрязването и ционистките кланета. Безпомощният еврейски младенец и невъоръженият палестинец са обединени от невинната кръв, която евреите не се колебаят да пролеят и от двамата.

Докато седи с глава между коленете, Алвин Поляков измисля посвещения към жертвите на ционистките зверства. Той обича да публикува ново посвещение над поредната снимка на изтормозения си пенис винаги когато може, подчертавайки по този начин взаимовръзката между двете. В деня, когато Треслъв решава, че няма повече да посещава неговия блог, посвещението над пениса на Алвин Поляков, от който висят тежести от различен калибър и материали, гласи: „На осакатените от Шатила, Набатея, Сабра и Газа. Вашата борба е моя борба“.

— Приеми го по този начин — каза Треслъв, описвайки блога на Хефзиба, която току-що бе отклонила предложението му да й изпрати линка по мейла, — ако ти беше палестинец…

— Малко ти остава. С приятели като него…

— Не става дума само за това, а и за присвояването на идеята…

— Естествено.

— И то посредством една толкова тривиална кауза…

— Явно не и тривиална за него.

— Не, но дори да оставим всичко друго настрана, мюсюлманите не са ли също обрязани?

— Доколкото знам, са — каза тя, като се обърна настрани, не желаейки да го поощрява в дискусията.

— Е, и…?

— Да, именно — каза тя.

— И все пак този Алвин Поляков получава поздравителни съобщения, които поне изглеждат така, сякаш са от палестинци.

— Откъде знаеш?

— Той ги публикува.

— Миличък, не бива да вярваш на всичко, което четеш в Интернет. Но дори и да са истински, това е разбираемо. Всички ние загърбваме един проблем в името на друг. А те са отчаяни хора.

— Не сме ли всички такива?

Тя му каза да затвори очи. После ги целуна.

— Ти не си.

Той помисли върху това. Да, не беше отчаян. Но беше разтревожен.

— Това е шантава работа — каза накрая. — Кара ме да се чувствам несигурен.

— Несигурен за себе си?

— За всички. Ами ако идеите са като паразити? Ако всички сме заразени? Ето, вземи Алвин Поляков — не е ли прихванал тази зараза някъде по пътя?

— Не му обръщай внимание. — Тя вече започваше приготовленията за вечеря, вадейки тиганите си. Човекът е мешугенер.

— Как да не му обръщам внимание? Мешугенер или не, но идеите му циркулират. Те идват отнякъде. Отиват нанякъде. Мненията не се изпаряват. Те остават във вселената.

— Не мисля, че това е вярно. Като общество ние днес не вярваме в онова, в което сме вярвали вчера. Премахнали сме робството. Дали сме на жените право на глас. Не изтезаваме мечки по улиците за забавление.

— А евреи?

— О, миличък, евреи!

И тя отново го целуна по очите.

4

Тя го харесваше. Определено го харесваше. Той представляваше промяна за нея. У него сякаш нямаше амбиция, една липса, която не бе срещала при своите съпрузи. Слушаше я, когато му говореше, нещо, което другите не бяха правили. И очевидно искаше да бъде с нея, задържаше я сутрин в леглото, не за секс — не само за секс — и я следваше навсякъде из апартамента, което можеше да бъде и дразнещо, но не беше.

Но у него имаше някаква склонност внезапно да изпада в меланхолия, която я тревожеше. Дори нещо повече, имаше един глад за меланхолия, сякаш у него самия нямаше достатъчно, за да го задоволи, та трябваше да смуче и от нейната. Дали в дъното си това не беше причината за неговото увлечение по еврейството — търсене на идентичност, натоварена с повече втъкано униние и безнадеждност, отколкото можеше да му предложи собственият му генофонд? Дали не искаше цялата шибана еврейска катастрофа?

Естествено, той не беше първият. Целият свят можеше да се раздели на такива, които искаха да убият евреите, и такива, които искаха да бъдат евреи. Просто лошите времена бяха тогава, когато първите надхвърляха числеността на вторите.

Но неговото си беше чиста проба нахалство. Истинските евреи бяха страдали за своето страдание. А ето че сега се появяваше някой си Джулиан Треслъв, който си въобразяваше, че когато му се прииска, може да скочи на въртележката и тутакси да му прилошее и да започне да страда.

Дори не беше сигурна, че той харесва евреите толкова, колкото твърдеше. Виж, в привързаността му към самата себе си не се съмняваше. Той спеше, сгушен в нея, и я целуваше в мига, в който се събудеше. Но тя не можеше да бъде за него пълнокръвната еврейка, която той искаше. Преди всичко, далеч не беше такава дори в собствените си очи. Когато станеше сутрин, не казваше на света „Добро утро, честит нов еврейски ден“, а имаше чувството, че Джулиан очаква от нея именно това и че се надява един ден сам да започне да го прави. Нов еврейски ден, с изключение на това, че…

Това „изключение“ включваше половината от нещата, в които тя, по негово настояване, се бе опитала да го посвети. „Нужен ми е ритуалът“, беше й казал той, „нужни са ми фамилните неща, нужно ми е да чувам ежедневното тиктакане на еврейския часовник.“ Но едва докоснал се до тези неща, той се отдръпна. Тя го заведе в синагога — разбира се, не тази близо до тях, където се молеха в шалове на ООП — но на него не му допадна. „Те не правят нищо друго, освен да благодарят на Бога, задето ги е създал“, се оплака. „Каква полза, че са те създали, ако единственото, което правиш с живота си, е да благодариш на Бога за него?“

Заведе го на еврейски сватби, на годежи и на бар мицва, но и те не му харесаха. „Не са достатъчно сериозни“, беше коментарът му.

— Какво искаш, да благодарят повече на Господ ли?

— Може би.

— Трудно е да ти се угоди, Джулиан.

— Това е, защото съм евреин — отвърна той.

И макар постоянно да бълнуваше като луд за еврейското семейство и еврейската топлота, в момента, в който го представи на своите роднини, той изпадна в мълчание пред всички тях (с изключение на Либор), държа се така, сякаш ги мрази, за което после я увери, че не е вярно, и като цяло я изложи със своята липса на… с една дума, топлота.

— Стеснителен съм — обясни й след това. — Сконфузвам се от цялата тази жизненост.

— Мислех, че харесваш жизнеността.

— Обичам жизнеността. Просто не мога да я практикувам. Прекадено съм nebbish.

Тя го целуна. Тя постоянно го целуваше.

— Един nebbish не знае, че е nebbish — го успокои. — Ти не си nebbish.

Той й върна целувката.

— Ето, виждаш ли колко е тънко всичко — каза. — Един nebbish не знае, че е nebbish. Твърде сложно е за мен. Всички вие сте прекалено чевръсти.

— Какво да правим, налага се. Човек никога не знае кога ще му се наложи да си стяга куфарите.

— Аз ще ти ги нося. Това е моята роля. Аз съм schlepper[1]. Или един schlepper също не знае, че е schlepper?

— О, един schlepper знае, че е schlepper, и още как. За разлика от nebbish-а, неговата същност се определя от това познание.

Той я целуна отново. Тези финклери! Ето че почти беше женен за една от тях. Самият той почти бе станал такъв. В сърцето си бе такъв отдавна. Не му достигаше единствено малко практика. И все пак изглеждаше, че има да извърви още толкова много път.

— Никога не ме напускай — каза той. Искаше да добави: „Не си отивай първа, обещай ми, че няма да си отидеш първа“, но си спомни, че това бяха думите, които Малки бе казала на Либор, така че му се стори кощунство да ги повтаря.

— Никъде няма да ходя — отвърна тя. — Освен ако не ме накарат.

— Ако това стане — каза той, — аз ще бъда твоят schlepper.

Все още не я беше запознал със синовете си. Защо? Обяснението му на този зададен от нея с пълно основание въпрос беше, че не го е особено грижа за тях.

— Е, и?

— Е, и защо ще искам да ги запознавам с теб, за която особено ме е грижа?

— Джулиан, това е една толкова голяма глупост, че няма да ми стигне въздухът да ти я опиша. Може би ако ги запознаеш с мен, ще започнеш да ги харесваш повече.

— Това е една част от живота ми, с която не искам да имам нищо общо.

— Ти си ми казвал, че още преди да ги видиш, вече не си имал нищо общо с тях.

— Вярно е. Точно това е частта от живота ми, с която искам да приключа — да нямам нищо общо с хората.

— И с какво ще ти помогне това, че няма да ги запознаеш с мен?

— Просто нищо няма да се получи. Ти няма да ги харесаш. И след това ще трябва отново да приключвам с тях.

— Сигурен ли си, че не се опасяваш, че те няма да харесат мен?

Той сви рамене.

— Може и да не те харесат. Кой го е грижа? Този въпрос ми е дълбоко безразличен.

Тя се запита дали наистина е така.

Не беше сигурна дали той иска дете от нея. Беше повдигал темата в течение на някои от своите неспирни разговори на тема обрязване — достатъчно красив ли е за нея, загрозява ли го това, че не е обрязан, прекалено чувствителен ли е, какво ще правят, ако имат син, като баща си ли ще бъде, или като Мозес Маймонидес? — но всичко това беше леко хипотетично и свързано повече с него, отколкото с плановете за дете. Самата тя не мислеше за деца. „Има време“, му казваше. Което беше учтив начин да каже „нямам интерес“. Но дали той нямаше да възприеме това като провал в отношенията им? По негови собствени думи той беше най-лошият баща в историята. Беше й го казвал толкова много пъти, че тя бе започнала да се чуди дали не иска да докаже, че би могъл да се справи и по-добре.

Затова го попита.

— Какво, този път да стана еврейски татко? Не мисля. Освен ако ти…

— Не, не, ни най-малко. Мислех, че ти…

Колкото до еврейската му идея като цяло, в началото тя й се струваше забавна, но сега започваше да я тревожи. Дали целта му не беше да смуче и еврейството от нея наравно с меланхолията? Притесняваше я, че той бърка двете неща.

— Знаеш ли, между другото евреите могат да бъдат и весели — му каза.

— Как бих могъл да го забравя, нали те срещнах на вечеря по случай Песах.

— Е, това не беше весело в смисъла, който имам предвид. Просто възпоминание за времето, когато сме били роби в Египет. Може би не използвах точната дума. Искам да кажа необуздани, вулгарни, земни.

Докато го казваше, тя си даде сметка, че откакто го е срещнала, е по-малко от всички тези неща. Той я възпираше. Искаше от нея да бъде определен тип жена и тя не желаеше да го разочарова. Но някои вечери предпочиташе да гледа сапунен сериал по телевизията, отколкото да обсъжда обрязването или Мозес Маймонидес. Беше натоварващо да бъдеш представител на своя народ пред човек, който е решил да го идеализира. Тя не трябваше да разочарова не само него, но и целия юдаизъм с всичките му пет хиляди размирни години.

— Тогава нека направим нещо необуздано — каза той. — В еврейския културен център тази вечер ще свирят клезмер[2] и ще има еврейски танци. Искаш ли да отидем?

— Мисля, че по-скоро искам да ми направиш бебе.

— Наистина ли?

— Шегувам се.

Тя можеше да чуе бръмченето на мислите му. Как това да кажеш на някого, че искаш да ти направи бебе, представлява шега за евреите?

Но другата страна на нещата беше, че не искаше да го тревожи. Беконовите осквернители се бяха завърнали. Този път бяха написали на стените „Смърт на чифутите“. „Чифут“ беше мюсюлманска дума на омразата. Все по-често се появяваха и съобщения за малки деца, наричани „чифути“ в смесените училища. Хефзиба намираше тази тенденция за много по-застрашителна от свастиките, които белите расисти рисуваха по еврейските гробища. В свастиките имаше една бездейна нерешителност. Те бяха по-скоро спомен за омразата, отколкото омраза сами по себе си. Докато думата Чифут! имаше за нея някакво ужасяващо звучене. Чифутите бяха пъплещи създания. Долни и лепкави заради своята вяра. Ако ги настъпиш, чифутското щеше да изцвърчи от тях. Това бе обида, която стигаше много по-надълбоко, отколкото например презрителното „жидове“. Тя бе насочена не срещу отделните евреи, а срещу самата еврейска същност. И, разбира се, идваше от една част на света, където конфликтът вече беше пропит с кръв, където враждите бяха ожесточени и може би неизкореними.

Либор също й разказваше неща, която би предпочела да не знае. Предаваше й истории за злоба и насилие така, сякаш това бе единственият начин да ги изкара от самия себе си.

— Знаеш ли какво пишат шведските вестници? — я попита. — Пишат, че израелските войници убивали палестинци, за да продават органите им на международния пазар за трансплантации. Това да ти напомня за нещо?

Хефзиба прехапа устна. Всичко това й беше вече познато от работата. Но Либор нямаше колеги, с които да си обменя страховете.

— Това е кървавата клевета[3] — й каза той, сякаш самата тя не знаеше.

— Да, Либор.

— Пак ни изкарват, че пием кръв — продължи той. — И че на всичкото отгоре правим големи пари от това. Сякаш отново сме се върнали в Средновековието. Но какво друго можеш да очакваш от шведите, които изобщо не са излизали от него!

Тя не искаше да слуша онова, което слушаше всеки ден. Изреждането на еврейските престъпления. И изреждането на ответните актове на насилие.

Само два дни по-рано бяха застреляли един охранител на еврейски музей във Вашингтон. Това разпръсна малка ударна вълна от страх сред всички, които работеха в еврейски публични учреждения. Започнаха да се разменят мейли на тревожна солидарност. Те отново бяха нарочени за жертви — такова беше всеобщото мнение. Разбира се, никой не можеше да спре някой маниак, удрящ напосоки. Но в съвременната омраза срещу Израел се намираха в обръщение много неща, за които маниаците да се хванат. Регионалният конфликт се бе разраснал в религиозна вражда, нямаше никакво съмнение в това. След един период на безпрецедентно затишие антисемитизмът отново се превръщаше в онова, което е бил винаги — един никога не спиращ ескалатор, на който всеки желаещ можеше да се качи.

Хефзиба си даваше сметка, че като държи тези неща в тайна от Треслъв, като не му казва за застреляния пазач, за разменяните мейли, като не му споделя разказите на Либор — макар и да не бе изключено Либор сам да му ги разправяше, — тя го предпазва, както би предпазвала дете или родител. По-скоро като родител, предвид на това, че се съобразяваше с еврейската чувствителност. Би правила същото за баща си, ако беше жив. „Не казвай на баща си, това ще го убие“, щеше да каже майка й. Точно както баща й би казал „Не казвай на майка си, това ще я убие.“

Това правеха евреите. Криеха ужасяващите новини един от друг. А сега тя го правеше с Треслъв.

[1] Носач, хамалин (идиш). — Б.пр. ↑

[2] Традиционна еврейска музика, състояща се от танцови мелодии и солови инструментални откъси, която се изпълнява на сватби и други празненства. — Б.пр. ↑

[3] Едно от често срещаните обвинения срещу евреите при гоненията им в Европа през средните векове е било, че използват детска кръв при своите религиозни ритуали. — Б.пр. ↑

5

Финклер, който не сънуваше, имаше сън.

Хората удряха баща му в корема.

Отначало нещата вървяха приятелски. Баща му беше в магазина си и развличаше клиентите. Давайте, давайте, по-силно. Само толкова ли можете, нищо не усещам. А преди две години на това място имах рак. Знам, невъзможно е да се повярва, но е истина. Ха-ха!

Но после атмосферата се промени. Баща му вече не се шегуваше. И клиентите му не се смееха заедно с него. Те го бяха съборили на пода на магазина му, където той лежеше сред разкъсаните кашони със слънчеви очила и дезодоранти. Магазинът винаги изглеждаше така, сякаш току-що бяха докарали стока. Кашоните стояха неразопаковани по пода със седмици. Четки за зъби, биберони, гребени и ролки за коса се търкаляха там, където бяха паднали или където ги бяха оставили доставчиците. „На кой му трябват рафтове, след като има такъв чудесен под за целта?“, казваше комедиантът-аптекар, докато ровеше на четири крака, за да открие онова, което искаше клиентът, след което го изтриваше в полата на аптекарската си престилка. Това не беше аптека, а неговият театър. Тук той изнасяше представления. Но този път хаосът не беше негово дело. Онези от хората, които не го удряха, събаряха неща от рафтовете. Не ги грабеха, а просто ги хвърляха наоколо така, сякаш не си струваше да ги крадат.

Бяха съборили и меката му шапка, макар в реалния живот той никога да не я носеше в магазина. Слагаше я само когато ходеше в синагогата.

Финклер, скрит в един ъгъл на своя сън, чакаше баща му да извика за помощ.

Самюъл, Самюъл, gvaldl

Той беше любопитен за самия себе си, любопитен да види какво ще направи.

Но викът за помощ така и не дойде.

Когато започнаха ритниците, Финклер се събуди.

Той дори не се намираше в леглото си. Беше заспал пред компютъра.

Безпокоеше се за следващия ден. Щеше да участва в дискусия заедно с Тамара Краус и още двама говорители в една зала в Холбърн[1]. На обичайната тема. Двама за, двама против. Обикновено той правеше тези неща в съня си. Но точно сега сънят му не беше най-приятното място. Той знаеше какво ще каже на дискусията. Нямаше особено от какво да се бои от страна на опонентите си. Нито от страна на публиката. Зрителите винаги бяха жадни да чуят онова, което Финклер имаше да каже, защото беше лице от телевизията, но по въпроса за Палестина бяха като бели дъски. Това не означаваше, че нямат свое мнение по въпроса. Имаха. Но търсеха потвърждение от страна на Финклер. Един мислещ евреин, нападащ евреите, беше зрелище, което си струва. Хората си плащаха, за да го слушат. Така че тук нямаше от какво да се притеснява. Тамара Краус бе тази, която го правеше неспокоен.

С нея той нямаше вяра сам на себе си. Не в романтичен смисъл. Тя беше по-скоро жена от типа на Треслъв, отколкото от неговия. Спомни си как неговият приятел му бе изредил списък на всички отчаяни жени, в които се бе влюбвал. Те звучаха като струнната секция на дамски оркестър или по-скоро като дамски оркестър, съставен само от струнна секция. Нервите му бяха започнали да вибрират само като слушаше описанията на Треслъв. „Не е за мен тази работа“, му беше казал скърцайки със зъби. А ето че сега сам позволяваше на Тамара Краус да тегли лъка си по гръбначния му мозък.

Чудеше се дали няма някакъв начин да я помоли да го остави на мира. Естествено, тя щеше да отрече да му е сторила каквото и да било. Че се ласкае, ако предполага, че дори го е забелязала като мъж извън чисто професионалното му качество на колега и Засрамен евреин. Тя не му се беше натискала. Ако той си я бе представял крещяща в обятията му, то драмата си беше изцяло негова.

Това бе донякъде вярно, но крещенето, което той предвкусваше, не биваше да се бърка със звуците, които един суетен мъж се надява, че ще може да извлече от гърлото на сексуално неудовлетворена жена. Писъците, които той си представяше как изкарва от Тамара Краус, бяха идеологически. Ционизмът беше нейният демоничен любовник, не Финклер. В своята запленяваща, никога незадоволена докрай омраза към ционизма тя не можеше да мисли за нищо друго. Така стояха нещата, когато си влюбен.

Ако нервите на Финклер се изопваха само като чуе Тамара да казва „Западният бряг“ или „Газа“, това си беше негов проблем. Негов проблем беше и ако думите „окупация“ или „насилие“, излизащи от неуместно чувствените устни на Тамара Краус — влажни като на уличница посред малкото й, угрижено личице, — го разпалваха почти до лудост. Той знаеше какво ще се случи, ако по някаква злощастна случайност или взаимно недоразумение двамата се озовяха заедно в леглото и тя крещеше в ушите му постулатите на своя антиционизъм — щеше да свърши в нея шест или седем пъти и после да я убие. Да й откъсне езика, след което да й пререже гърлото.

Което може би щеше да е същото онова нещо, което тя имаше предвид, когато говореше за разстройството в еврейското съзнание, за това как Окончателното решение[2] е предизвикало у евреите умопомрачение и ги е накарало да търсят свои собствени окончателни решения за това как насилието поражда насилие. Наистина, по този начин Финклер само щеше да илюстрира нейната теза.

Дали тя не целеше именно това? Убий ме, умопомрачено еврейско копеле, убий ме и докажи, че съм права.

Но най-странното от всичко беше, че до момента нито в своите изказвания, нито в някоя от статиите й, които той бе чел, тя не беше казала и една дума, с която той да не е съгласен. Тя застъпваше повече от него психическото разпадане и се отнасяше с по-голямо доверие към враговете на Израел — Финклер се чувстваше способен да хули еврейската държава и без да му се налага да се сприятелява с арабите: като философ той виждаше недостатъците на човешката природа и от двете страни на всяко противостояне — но като изключим тези неща, диагнозите им съвпадаха по всички пунктове. Онова, което го дразнеше и възбуждаше, беше начинът, по който тя изразяваше нещата. Пиковете и спадовете на гласа й. Както и нейната методика, която се състоеше в това да цитира всеки, който е казал нещо в нейна подкрепа, и след това да го игнорира, ако каже нещо различно.

Пак като философ, Финклер нямаше как да не осъжда подобна практика. В един спор чуждите мисли трябваше да се привеждат в тяхната цялост, а не във вид на заблудени куршуми от мнения, които случайно пасват на твоите. Това го караше да бъде предпазлив към нея и на лично ниво. Не беше изключено ако неволно й прошепне нещо по дадена тема, тя след това да го използва срещу него или срещу другиго. Мога да мисля само за теб, да чувам само теб, да виждам само теб, би могъл да й каже той в обятията на нощта, а след това тя да го цитира на среща на Засрамените евреи като доказателство, че концентрацията му е започнала да блуждае и той вече не е праволинеен в своята всеотдайност към каузата им.

Тя го правеше сякаш от проклетия. Като че ли бе дочула нещо, което еврейският народ си е говорил за нея — в спалното помещение, след угасяването на лампите — и сега бе настървена с всякакви средства, честни или не, да си го върне обратно.

Той сложи черен костюм и червена вратовръзка. Обикновено, когато говореше от трибуна, не носеше вратовръзка и разкопчаваше горното копче на ризата си. Но в този случай искаше да изглежда солиден и неустрашим. Или може би искаше да предпази гърлото си, бъркайки го с нейното.

На подиума двамата седнаха един до друг. Той с учудване отбеляза колко малко от нея се намира под масата; колко са къси краката и малки стъпалата й. Докато оглеждаше нейните крака, долови, че и тя оглежда неговите. Колко са дълги, сигурно си мислеше, и колко са грамадни стъпалата му. Това го накара да се чувства тромав и непохватен. Надяваше се, че и той я е накарал да се чувства незначителна.

На другия край на масата седяха двама традиционни евреи. Мъже, участващи в управите на благотворителни организации и синагоги, стълбове на общността, пазители на еврейското семейство и на доброто име на Израел и поради това естествени врагове на Финклер. Двата вида не се смесваха — евреите-пазители и евреите-метежници по отношение на въпроси и идеи. Единият от тях напомни на Финклер за баща му, когато беше извън магазина си, за да се моли или да говори с другите евреи, споделящи неговите общностни тревоги. Имаше същия вид на житейска обиграност, съчетана с онази младенческа невинност, идваща от вярата, че Господ все още проявява особен интерес към еврейския народ. Ту го защитава така, както не е защитавал никой друг, ту го наказва по-свирепо, отколкото е наказвал което и да било от Своите създания. Обединяващият субективизъм на евреите. Да примигват в удивление и възторг пред творението, и същевременно да въртят сложни пазарлъци.

Тамара Краус се приведе към него.

— Виждам, че са изкопали най-истеричните, които са успели да намерят — му прошепна. Презрението й беше като топло масло, процеждащо се в ухото му.

„Истеричен“ беше термин на Засрамените евреи. Всеки, който не признаваше срама си, беше капитулирал пред истерията. Това обвинение отиваше назад в миналото чак до средновековното суеверие за феминизирания евреин, евреинът, таящ странната и скрита рана и кървящ като жена. Съвременният истеричен евреин също беше като жена в смисъла, че пребиваваше в състояние на немъжествен страх. Накъдето и да се обърнеше, виждаше само антисемити, пред които трепереше в душата си.

— Изкопали са най-каквите, които са успели да намерят? — попита Финклер.

Той я беше чул, но искаше да го чуе отново.

— Най-истеричните.

— А, истеричните… Наистина ли са истерични?

Имаше чувството, че всеки нерв в тялото му е изопнат като струна, така че, ако помести рамото си, пръстите му ще се приберат и ще се свият в юмрук.

Тя нямаше време да отговори. Дебатът започваше.

Естествено, Финклер и Тамара Краус го спечелиха. Финклер излезе с довода, че не можеш да се превъзнасяш по желанието на един народ за своя нация и в същото време да го отказваш на друг. Юдаизмът в основата си е етична религия, каза той. Което я прави фундаментално противоречива по своята същност, защото, въпреки мнението на Киркегор[3], е невъзможно да бъдеш религиозен и същевременно етичен. Ционизмът беше голямата възможност на юдаизма да избяга от своята религиозност. Да иска от другите онова, което желае за себе си, и да им се отплаща в същия дух. Но с военната победа еврейската етика за пореден път отстъпи пред ирационалния триумфализъм на религията. Сега единствено завръщането към етиката може да спаси евреите.

Тамара виждаше нещата малко по-различно. Според нея ционисткият идеал беше престъпен от самото си зачеване. За да докаже това, тя цитира основно хора, които вярваха в обратното. Жертви на тази престъпност бяха не само палестинците, но и самите евреи. Евреите навсякъде. Дори и в тази стая. Тя говореше студено, сякаш защитаваше клиент, на когото не вярва особено, докато не стигна до въпроса за това „кое Западът нарича тероризъм“. Тогава, както седящият до нея Финклер забеляза, тялото й започна да се нагорещява. Устните й подпухнаха, сякаш от целувките на демона-любовник. В насилието имаше своеобразна еротика, каза тя на захласнатата публика. Възможно е да се привържеш към онези, които убиваш. Както и към онези, които те убиват. Но понеже евреите са обичали германците толкова много и са отивали безропотно към своята смърт, те са се отрекли от Ерос, изпразнили са своите сърца от любов и сега убиват с безчувственост, която смразява кръвта.

Финклер не знаеше дали това беше поезия, психология, политика или просто въздух под налягане. Но всички тези приказки за убиване го смутиха. Дали тя по някакъв начин не бе отгатнала какво искаше да направи с нея?

Стълбовете на еврейската общност не бяха достоен противник за нея. Което не значеше Бог знае какво. Те нямаше да са достоен противник даже за клоун като Кугъл. Дори да си говореха сами, пак щяха да намерят начин да изгубят спора. Те сами се обричаха на провал. Финклер ги слушаше с въздишка, докато привеждаха доводите, изтъркани още когато ги беше слушал от баща си преди трийсет и повече години — колко мъничък бил Израел, колко отдавнашни били еврейските претенции към тези земи, колко малко от палестинците били наистина местни жители, как Израел бил предлагал какво ли не, но всяко усилие за мирно споразумение било отхвърляно от арабите, колко необходим бил сега, повече от всякога, един сигурен Израел, предвид надигащия се в съвременния свят антисемитизъм…

Защо не го бяха наели да им напише репликите? Той би могъл да им осигури успеха. Човек печели, като разбира нещо от онова, което мисли отсрещната страна, а те не разбираха нищо.

Той имаше предвид да им осигури успеха във всякакъв смисъл. Да спечелят както спора, така и Царството Божие.

Това беше неговото най-старо противоречие с баща му — че евреите, според които странникът трябваше да бъде приютен и напоен, според които да правиш на другите онова, което искаш да правят на теб, беше добродетелта на всички добродетели, се бяха превърнали в народ, който имаше очи и уши само за себе си. Финклер едва понасяше палячовщините на баща си в магазина, но там той поне беше демократ и хуманист; докато когато наденеше черното палто и меката си шапка, за да говори за политика на връщане от синагогата, затваряше лицето си с такава решимост, с каквато затваряше и съзнанието си.

— Те се биха и загубиха — обичаше да казва баща му. — Иначе щяха да ни хвърлят в морето, но се биха и загубиха.

— Това още не е причина да не си представяме какво означава да загубиш — възразяваше му младият Финклер. — Пророците не са ни учили да проявяваме съчувствие само към онези, които заслужават.

— Те си получават заслуженото. Ние им даваме това, което заслужават.

И така Финклер захвърли еврейската шапчица и си съкрати името от Самюъл на Сам.

— Все старата песен — прошепна той на Тамара.

— Истерични, както ти казах — отвърна му полугласно тя.

Пръстите на Финклер се свиха толкова силно, че му се стори, че юмруците му ще се скрият в ръкавите.

Едва когато дойде време за въпроси от публиката, нещата се пооживиха. Поддръжници и на двете страни на дебата викаха и разказваха лични истории, които погрешно считаха за доказателства за онова, в което вярваха. Една нееврейка със скръбно лице се изправи с вид на каеща се и разказа как била възпитана в дух на благоговение пред онова, което професор Финклер — той не беше професор, но от него да мине — бил нарекъл възвишена еврейска етика — той не беше казвал нищо такова, но остави и това да мине от него, — но след това посетила Светите земи и открила една държава на апартейд, управлявана от расистки потисници. Тя имала въпрос към господата на трибуната, оплакващи се, че Израел бил подложен на злостни критики: коя друга държава определя себе си и хората, на които позволява да влязат в нея, на расистка основа? Дали причината да те подложат на злостни критики не е в това, че си злостен расист?

— Тя може да ни послужи за урок — каза Тамара Краус на Финклер с кадифения си шепот. Все едно да чуваш как жена, с която не искаш да правиш любов, си сваля бельото заради теб, помисли си Финклер.

— В какъв смисъл? — попита той.

— Говори от наранено сърце.

Дали това бе, което накара Финклер да не изчака въпросните господа, към които беше зададен въпросът, да му отговорят? Или ясното съзнание, че те ще му отговорят също толкова неефективно, колкото бяха отговорили и на всичко останало досега? И той самият не знаеше. Но онова, което каза, също беше от наранено сърце. Оставаше единствено загадката — от чие наранено сърце?

[1] Район в Централен Лондон — Б.пр. ↑

[2] Така се е наричал планът на нацистка Германия за систематично унищожение на европейските евреи. — Б.пр. ↑

[3] Сьорен Киркегор (1813–1855) — датски философ, чийто теологични трудове засягат основно връзката между религия и етика. — Б.пр. ↑

6

Това, което Финклер каза, бе следното:

— Как смеете?

За момент не каза нищо повече. Не е лесно да оставиш една фраза да виси в тишината към края на шумна публична среща, когато всеки напира да бъде чут. Но Финклер, като някогашен наперен оксфордски преподавател, а понастоящем опитен медиен философ, владееше някои от триковете на ораторството. Също така, като някогашен любим съпруг на Тайлър, а понастоящем опечален вдовец, като някогашен горд баща, а понастоящем не чак толкова, както и като потенциален убиец на Тамара Краус, бе запознат с някои от триковете на гравитацията.

„Как смеете“ беше неочаквано от негова страна в политически смисъл, неочаквано като отговор на терзанията на една жена, някога възхвалявала еврейската етика, а сега говореща от изстрадалата си душа, както и неочаквано поради необуздаността на тона му. Ако в залата бе проехтял пистолетен изстрел, той нямаше да носи повече заплаха. Финклер остави отзвука да отекне — десета от секундата, половин секунда, секунда и четвърт, цяла вечност — след което с глас, още по-шокиращ поради разсъдливото педагогическо спокойствие, в което го бе обвил, продължи:

— Как смеете вие, една нееврейка — и трябва да ви кажа, че твърдението ви, че сте отрасла с благоговение пред еврейската етика не ме впечатлява ни най-малко, а напротив, кара ме да настръхвам — как смеете дори да си помислите, че можете да казвате на евреите в каква страна живеят, след като именно заради вас, европейските не-евреи, се е наложило за тях да бъде създадена отделна държава?

По каква извратена логика намирате, че сте в правото си да пропъждате с тормоз и насилие хората от земята си, а след това, вече отървали се от тях, да правите възвишени умозаключения и да ги наставлявате къде да вървят и как да устройват бъдещото си благосъстояние? Аз съм англичанин и обичам Англия, но смятате ли, че и тя не е расистка страна? Познавате ли която и да е страна, чиято съвременна история да не е помрачена от предразсъдъци или омраза срещу някого? Кое тогава позволява на едни хора, които сами са расисти, да обвиняват други в расизъм? Само от един свят, в който няма от какво да се боят, евреите биха приели да получават уроци по човеколюбие. А дотогава предложението от страна на еврейската държава за убежище към евреите от целия свят — да, първо към евреите — може и да не е безпристрастно, но в никакъв случай не може да се нарече расистко. Мога да разбера, ако един палестинец вижда в това расизъм, макар и неговото историческо наследство да е изпълнено с презрение към хората с убеждения, различни от неговите, но не и вас, госпожо, която с вашето кървящо сърце и будна съвест сте представител именно на онези, от които евреите, без да имат каквото и да било провинение, бягат от векове…

Той се огледа около себе си. Нямаше буря от овации. Какво бе очаквал? От едно-две места се разнесоха ентусиазирани ръкопляскания. Доста повече хора викаха „У-у“. Ако не се ползваше с авторитета, с който се ползваше, той предполагаше — всъщност направо се надяваше — че щеше да чуе и викове „Срам!“. Един демагог обича да чува викове „Срам!“. Но това, което виждаше, бяха основно хора, затворени в своите убеждения, като плъхове в капан.

Онези, които гледаха като него, виждаха като него. А онези, които гледаха иначе — не. Нищо не можеше да се направи по въпроса.

Майната му, помисли си той. В момента това бе сумарното изражение на цялата му философия. Майната му.

Той обърна глава към Тамара Краус.

— Е, какво мислиш? — се поинтересува.

Тя имаше странна усмивка на лицето, сякаш всичко, което току-що бе казал, е било изречено по нейна повеля.

— Направо истерично — му каза.

— А дали ще бъдеш така добра да легнеш в обятията ми и да изкрещиш това? — я попита той по възможно най-съблазнителния си начин.

Десета глава

1

С времето на Треслъв започна да му се струва, че много лесно би могъл да намери основания да заподозре Финклер в симпатии към Хефзиба. Ако това бе казано по един доста заобиколен начин, то беше защото и самите подозрения на Треслъв бяха доста заобиколни.

Всъщност той нямаше никакви основания да смята, че Финклер изпитва симпатии към Хефзиба, но въпреки това реши да го подозира. Не че беше видял нещо или че Финклер или Хефзиба бяха казали нещо, просто имаше такова чувство. А при ревността чувството е вече основание.

Той беше наясно, че подобно чувство може да е и просто рожба на собствената му отдаденост. Когато силно обичаш една жена, неизбежно си въобразяваш, че и всеки друг мъж трябва да я обича силно. Но той не намираше основания да подозира всеки друг мъж в симпатии към Хефзиба. Само Финклер.

Без съмнение, Финклер се беше променил. Някак си не беше така нахакан, както преди. Държеше си главата по различен начин. Когато идваха на вечеря с Либор, беше тих и не се впускаше в обсъждане на Изрррае. Според Хефзиба, а Хефзиба имаше професионален поглед върху тези неща, между него и събратята му — тълкуватели на еврейската засраменост, бяха възникнали търкания във връзка с предложението за академичен бойкот. Макар че доколко сериозни бяха тези търкания, тя не знаеше.

— Сигурно се опъва, защото не иска да изпусне някоя лекционна обиколка на Йерусалим, Тел Авив и Ейлат с покриване на всички разноски.

— Джулиан! — каза Хефзиба.

(Ето!)

— Какво Джулиан?

— Знаеш ли със сигурност дали е така?

Треслъв си призна, че не знае. Но затова пък познава приятеля си.

— Понякога се чудя дали наистина е така — каза Хефзиба.

(Ето пак!)

И в отношенията си с Треслъв Финклер бе станал по-малко заядлив, сякаш долавяше промяната, настъпила у него под въздействието на Хефзиба. Но означаваше ли това, че възприема Треслъв различно, или просто, че иска част от онова, което Треслъв бе открил за себе си?

Все пак Хефзиба положително не беше от типа жени на Финклер, ако Тайлър можеше да послужи като база за сравнение. Треслъв знаеше, че Финклер винаги е имал любовници. При това еврейки, както Тайлър му бе казвала. Но той не можеше да си ги представи. Дълбоката, тъмна цепка между гърдите на Ронит Кравиц например щеше да му дойде като изненада, ако можеше отнякъде да я види. Когато си представяше любовниците на Финклер, те винаги изглеждаха като еврейски подобия на Тайлър, която той и бездруго винаги бе приемал за еврейка. Остри като бръснач жени с тесни челюсти, които по-скоро биха носили изгладени костюми с панталон, отколкото шалове и наметала. Жени, крачещи по земята отсечено, с тънки токчета и режещи маншети, а не плаващи бавно сред декари от плат. Никоя от тях дори отдалеч не напомняше на Хефзиба. Което можеше да означава само едно от двете: или Финклер проявяваше интерес към нея единствено за да си отмъсти на Треслъв за едно или друго, или си беше паднал по нея като към жена, изцяло различаваща се от досегашния му опит и предпочитания, като в този случай имаше опасност да хлътне безнадеждно. Точно както бе хлътнал Треслъв. И както продължаваше да хлътва. Големият въпрос беше какво чувстваше Хефзиба. Беше ли хлътнала и тя?

Той повдигна въпроса, докато лежаха заедно в леглото в края на два дни на необичайна мълчаливост помежду им. Онова, което той не знаеше, беше, че тя крие от него информацията за второто нападение над музея.

— Дали да не поканим Сам на вечеря тези дни? — я попита. — Заедно с Либор. Нещо ми се вижда самотен.

— Либор ли? Разбира се, че е самотен.

— Не той, Сам.

Хефзиба отпи от чая си.

— Ако искаш.

— Не, само ако ти искаш.

— Да, искам.

— Какво, него или вечерята?

— В смисъл?

— Дали по принцип ти харесва идеята да поканим някого за вечеря, като този някой може да бъде и Сам, или ти харесва конкретно идеята да поканим Сам?

Тя остави чашата си с чай и се претърколи в неговата половина от леглото. Харесваха му надигащите се талази на матрака, когато Хефзиба се придвижваше към него. Всичко у нея беше мащабно. Още от самото начало в нейно присъствие земята за него се движеше, океаните се бунтуваха, а небесата се смръщваха и тъмнееха. Да се люби с нея беше като да преживее гръмотевична буря. А в някои нощи нямаше нищо против и да не я преживее. Но сутрините бяха прекалено натежали от обещания. Нещо щеше да бъде казано. Нещо щеше да се случи. Нито ден с нея не минаваше без знаменателно събитие.

Съвсем различно от майките на синовете му, чиито бременности дори не бе забелязал.

Но от друга страна и те го бяха напуснали още преди да разберат, че са бременни.

Но пък и той почти не бе забелязал, че са го напуснали.

— Какво искаш да кажеш? — попита го Хефзиба, установявайки се най-сетне в края на леглото, който му принадлежеше.

— Какво ли? Нищо. Просто се чудех дали ще ти допадне идеята за вечеря.

— Със Сам?

— А, значи ти допада идеята за Сам? Тоест за вечеря със Сам?

— Джулиан, какви са тези неща?

— Чудя се дали нямаш връзка с него.

— Със Сам?

— Или най-малкото дали не си мислиш за връзка с него.

— Със Сам?

— Ето виждаш ли, не можеш да спреш да казваш името му.

— Джулиан, защо ще имам или ще мисля да имам връзка с когото и да било? Нали имам връзка с теб.

— Това не спира някои хора.

— Теб не би ли те спряло?

— Мен да. Но аз не съм като другите.

— Това е вярно — каза тя. — Но и аз също не съм. Би трябвало да вярваш в това.

— Тогава вярвам.

Тя го накара да я погледне.

— Сам Финклер изобщо не ме интересува — му каза. — Не го намирам за привлекателен или забавен. Той е от типа еврейски мъже, които цял живот съм се опитвала да избягвам.

— Какъв е този тип?

— Арогантен, безсърдечен, егоцентричен, амбициозен и убеден, че интелигентността му го прави неустоим.

— Доколкото съм чувал от теб, това описание доста точно приляга на двамата мъже, за които си била омъжена.

— Именно. Но между браковете съм ги избягвала. И след това също съм ги избягвала.

— Но човек избягва само онова, от което се бои, нали? Ти боиш ли се от Сам?

Тя се изсмя високо. Прекадено високо.

— Е, на него несъмнено би му харесало, ако беше така, но не. Знаеш ли, това е един доста странен въпрос. Възможно ли е ти да си този, който се бои от него?

— Аз? Защо да се боя от Сам?

— По същата причина, поради която и аз.

— Но ти каза, че не се боиш.

— Ти обаче не си сигурен дали да ми вярваш. Да не е имало нещо между вас двамата в училище?

— Между мен и Сам? Бога ми, не.

— Не се ужасявай чак толкова. Момчетата правят тези неща, нали?

— Не и момчетата, с които аз съм общувал.

— А може би е трябвало. Мисля, че е по-добре с тези неща да се приключи отрано. И двамата ми съпрузи са имали разни неща в училище.

— Един с друг?

— Не, глупчо. Те не са се познавали. С други момчета.

— Ето, и след това ти не си била щастлива да бъдеш омъжена за тях.

— Но не поради тази причина. Просто през цялото време съм чакала теб.

— Един неверник?

Тя го обхвана с величествена ръка и го притегли към гръдта си.

— Трябва да ти кажа, че като неверник си донякъде разочароващ. Повечето неверници не прекарват времето си в четене на Мозес Маймонидес и в запаметяване на нежни думички на идиш.

Той се остави на волята на стихията, лашкан от нейните талази. Когато тя го прегръщаше така, не можеше да вижда нищо, но цветът на слепотата му беше цветът на разбиващи се вълни.

— Нешомелех — промълви в плътта й.

Но не можеше да остави нещата така. На следващия ден, над приготвения си на пет тигана омлет, я попита:

— Съществува ли някаква специална връзка?

— Между?

— Евреите.

— Зависи от евреите.

— Да не е както при обратните? Да имате някакво шесто чувство, с което да се разпознавате един друг?

— Пак зависи. Рядко ми се случва да взема някого за евреин, ако не е, но от друга страна, често пъти може да говоря с евреин, без да разбера, че е такъв.

— И за какво гледаш в такива случаи?

— За нищо не гледам.

— Как тогава ги познаваш?

— Не мога да го обясня. Не е едно нещо, а набор от неща. Черти, изражение на лицето, движения, начин на говорене.

— Значи правиш расови преценки?

— Не, не бих ги нарекла расови.

— Религиозни?

— Не, определено не и религиозни.

— А какви тогава?

Тя не знаеше какви.

— Но нали все някак осъществявате връзка.

— Отново зависи.

— А със Сам?

— Какво със Сам?

— Осъществихте ли връзка със Сам?

Тя въздъхна.

Въздъхна и следващия път, когато Треслъв повдигна темата. И по-следващия. Тя смяташе, че е разпръснала съмненията му. Но не това беше единствената причината за въздишката й на третия път. Колкото и странно да беше, същият този следобед Сам бе дошъл да я посети в музея. Това бе нещо, което никога по-рано не беше правил. Нито пък тя разполагаше с някакво обяснение за визитата. Когато го видя, й се стори, сякаш се е материализирал от разговорите й с Треслъв или дори по волята на Треслъв.

Поздравът й бе толкова стъписан, че самият Финклер навярно бе останал учуден.

— На какво дължа честта? — попита, подавайки му ръка.

Макар да знаеше отговора. Дължеше я на страховете на своя любовник.

— О, просто минавах с колата наблизо и реших да се отбия. Да видя как върви. Джулиан тук ли е?

— Не. Той не идва напоследък. Докато сме още на този етап, няма много какво да върши.

Финклер се озърна наоколо, разглеждайки готовите шкафове, нагледните материали, редиците с монитори и слушалки. Стори му се, че на една от по-отдалечените стени забелязва образите на сър Исая Берлин[1] и Франки Вон. На отделни снимки, разбира се.

— На мен ми изглежда доста завършено — каза.

— Да, но все още нищо не е свързано.

— Значи не мога да си проверя родословното дърво?

— Не знаех, че искаш.

Той сви рамене. Кой изобщо знаеше какво иска?

— Има ли някакъв шанс да ме разведеш да поразгледам, или си твърде заета?

Тя погледна часовника си.

— Мога да ти отделя десет минути — отвърна. — Но само ако обещаеш, че няма пак да се държиш толкова иронично, колкото последния път, когато говорихме. Напомням ти, че това не е музей в памет на Холокоста.

Той й се усмихна. Направи й впечатление, че не е чак толкова непривлекателен.

— О, не бих имал нищо против, дори и да беше.

[1] Исая Берлин (1909–1997) — роден в Латвия и живял във Великобритания философ, историк и социолог. — Б.пр. ↑

2

Когато каза на Хефзиба, че Финклер изглежда самотен, Треслъв пропусна причината, породила у него тази мисъл. Тоест, причината освен собствения му страх да бъде самотен. А тя се състоеше в едно текстово съобщение, което Алфредо му беше изпратил на телефона. Видях шантавия ти телевизионен приятел да си търси курви учудих се че не сте заедно.

Треслъв върна съобщение с въпрос как се разбира когато човек търси курви?

На Алфредо му бяха нужди два дни, преди да отговори езикът му виси отвън.

Треслъв му написа обратно ти не си ми син, но размисли и не пусна съобщението. Не искаше да дава на Алфредо повод да го напада за родителската му небрежност.

Колкото до Финклер, ако оставим Хефзиба настрана, той чувстваше съжаление към него, в случай че просташкото твърдение на Алфредо бе истина, и още по-голямо съжаление, в случай че не беше. Финклер положително изглеждаше като мъж без дом, в който да се приюти, и без жена, за която да се грижи.

Ужасно нещо беше да изгубиш жената, която обичаш.

3

— Вероятно просто си въобразяваш — каза Либор.

Треслъв го беше завел в наново отворения бар „Нош“[1] на улица Уиндмил. Преди години Либор ги водеше тук заедно с Финклер. Една част от въвеждането на двамата младежи в скритите наслади на големия град, която с времето бе обикнал повече от всички останали. Тогава сандвичът със солено говеждо в Сохо беше за Треслъв като спускане във въртопа на космополитната разюзданост. Чувстваше се така, сякаш живее в последните дни на Римската империя, макар тези сандвичи вероятно да не са били популярни сред римляните. Сега Треслъв се чудеше дали не живее в последните дни на собственото си съществуване.

А и на това на Либор, съдейки по вида му. Старият мъж старателно отделяше говеждото месо от ръженото хлебче, тъй като последното бе трудно за храносмилане, а след това не докосваше и месото. Не си беше поискал и горчица. Нито кисела краставичка.

Той вече не ядеше храната си, а просто я разчопляше.

В миналото щеше да гледа навън през прозореца и да се наслаждава на парада на покварата. Сега пред очите му сякаш бяха спуснати щори. Не му направих голяма услуга, като го доведох тук, помисли си Треслъв.

Но срещата им не бе планирана като услуга за Либор. Тя беше необходима на Треслъв.

— Защо ще си въобразявам? — попита той. — Аз съм щастлив. Влюбен съм. Вярвам, че и мен ме обичат. Откъде ще си скалъпя подобен кошмар?

— От обичайното място — каза Либор.

— Това ми идва прекалено чешко, Либор. Кое е обичайното място?

— Там, откъдето идва всичко, от което се боим. Мястото, където пазим своя копнеж за края на нещата.

— Това е още по-чешко. Аз не копнея за края на нещата.

Либор му се усмихна и сложи старата си, несигурна ръка върху неговата. Като изключим, че беше стара и несигурна, жестът напомни на Треслъв за Хефзиба. Защо всички постоянно го потупваха успокояващо?

— Приятелю мой, през всичките тези години, откакто те познавам, ти копнееш за края на нещата. Цял живот живееш в подготовка, на ръба на сълзите. И Малки беше забелязала това у теб. Дори не беше сигурна дали да свири Шуберт, когато си наоколо. Този, като го гледам, май няма нужда от насърчаване, казваше.

— Насърчаване за какво?

— За да се хвърлиш в пламъците. Не е ли това причината да бъдеш с племенницата ми и да четеш Мозес Маймонидес?

— Аз не мисля за Хефзиба като за огън.

— Така ли? Тогава за какво си седнал да се притесняваш? Мисля, че получаваш онова, което си търсиш. Целия еврейски gesheft. Решил си, че това е прекият път към катастрофата. И аз не бих казал, че си сгрешил.

Той искаше да каже на Либор, че всичко това са пълни глупости. Но човек не кани един старец на сандвичи с говеждо, които той при това не може да храносмила, само за да му съобщи, че говори пълни глупости.

— Не се разпознавам в тази картинка — каза наместо това.

Либор сви рамене. Щом не се разпознаваш, значи не се разпознаваш. Нямаше сили да спори. Но виждаше, че Треслъв се нуждае от още разяснение.

— Грехопадението, Содом и Гомор, Страшният съд, Масада, Аушвиц; дори само като видиш евреин и веднага си представяш Армагедона — продължи той. — Ние разказваме добри истории за сътворението, но сме още по-добри в разрухата. Ние сме в началото и в края на всичко. И всички наоколо искат да участват в забавата. Едни нямат търпение да ни метнат в пламъците, а други искат да се пържат в огъня, пищейки редом с нас. Или първото, или второто. По темперамент ти си по-скоро второто.

— Звучиш като твоята пра-пра-племенница.

— Нищо чудно, нали сме едно семейство.

— Но не е ли това краен субективизъм, както би казал Сам? Според теб излиза, че никой не може да се отърве от евреите.

Либор отмести чинията си встрани.

— Никой не може да се отърве от евреите — каза той.

Треслъв се загледа през прозореца. На отсрещния тротоар на тясната улица едно грозновато, дебело момиче с къса пола безуспешно се опитваше да кани мъжете в някакъв клуб, където само напълно отчаян или побъркан човек би влязъл. Тя го видя, че я гледа, и го повика с ръка. Доведи и приятеля си, говореше жестът й. Вземете си и сандвичите с говеждо. Той сведе надолу очи.

— Значи си мислиш — подхвана той мисълта на Либор — че аз си въобразявам разни неща за Хефзиба и Сам, за да ускоря края си?

Либор размаха ръце пред лицето си.

— Не съм казал такова нещо. Но хората, които очакват най-лошото, винаги виждат най-лошото.

— Аз не съм видял нищо.

— Именно.

Треслъв опря лакти на масата.

— Либор, след като казваш, че с Хефзиба сте едно семейство, какво е твоето мнение? Мислиш ли, че тя би направила това?

— Със Сам ли?

— С когото и да било.

— Виж, това, че ми е роднина, не я прави по-различна от всяка друга жена. Макар аз никога да не съм споделял мнението, че всички жени по природа са неверни. Моят собствен опит сочи тъкмо обратното. Малки никога не ме е мамила.

— Можеш ли да си сигурен?

— Разбира се, че няма как да съм сигурен. Но след като ме е накарала да повярвам, че никога не ме е мамила, значи никога не ме е мамила. За верността не се съди по всяко отделно действие; тя е желанието да кажеш на другия, че си му верен, и желанието той да ти повярва.

— Това не може да е вярно, Либор. Освен в Прага.

— Ние не сме живели в Прага. Това, което искам да кажа, е, че една авантюра няма особено значение. Важно е общото намерение да бъдеш верен.

— Значи Хефзиба може като цяло да иска да ми бъде вярна, но пак отвреме-навреме да се чука със Сам.

— Надявам се да не е така.

— И аз се надявам да не е така.

— И се съмнявам да го прави. Въпросът е, защо се съмняваш в нея, след като не си видял нищо, което да ти дава повод.

Треслъв се замисли върху това.

— Трябва да си поръчам още един сандвич — каза, сякаш плодотворният му размисъл зависеше от това.

— Вземи моя — каза Либор.

Треслъв поклати глава и се сети за Тайлър. „Вземи моята“, бе казал Финклер, макар и без думи. „Вземи моята, че напоследък съм ангажиран с други неща.“

Той никога не беше споделял с Либор за вечерите с Тайлър, когато гледаха заедно предаванията на Финклер. Не беше споделял с никого. Те не бяха само негови, за да го прави. Бяха и на бедната Тайлър. А в известен смисъл бяха също и на Финклер. Но сега му се искаше да спомене пред Либор за тази афера, ако изобщо можеше да се нарече афера. Това щеше да му помогне да обясни нещо, макар и да не знаеше точно какво. Но как иначе можеше да разбере какво, освен ако не облечеше въпроса си с думи. Либор беше стар. На кого щеше да разкаже? Тайната, която иначе щеше да отиде в гроба с Треслъв, положително щеше да отиде много по-скоро в гроба с Либор.

И воден от импулса, той му каза.

Либор го изслуша мълчаливо. Когато свърши, за удивление на Треслъв, той се разплака. Не с обилни сълзи, а само с една или две, бликнали от крайчеца на мътните му старчески очи.

— Съжалявам — каза Треслъв.

— Има защо.

Треслъв не знаеше какво да отговори. Не беше очаквал подобна реакция. Либор беше светски човек. Вкарай ме в някое и друго малко чукане, когато един ден разказваш за мен, му бе заръчал той. Мъжете и жените вършеха тези неща. Една авантюра няма особено значение, бяха неговите собствени думи.

— Сбърках, не биваше да ти казвам — промълви накрая Треслъв.

Либор погледна ръцете си.

— Да, сбърка, като ми каза — отвърна, без да гледа изобщо към Треслъв. — Може би дори повече, отколкото когато си го правил. Не исках бремето на това познание. Предпочитам да бях запомнил Тайлър иначе. И теб. Колкото до Сам, за него няма особено значение. Той умее да се грижи сам за себе си. Макар че предпочитам да не бях научавал за фалша на вашето приятелство. Ти правиш света едно по-тъжно място, Джулиан, а той и без това е достатъчно тъжен, повярвай ми. Защо ми разказа? Това беше жестоко от твоя страна.

— Не знам. И пак ти казвам, че съжалявам. Не знам какво ме накара да го направя.

— Знаеш. Човек винаги знае защо казва нещо. Дали е защото се гордееш с постижението си?

— Постижение? Бога ми, не.

— Завоевание, тогава?

— Завоевание? Бога ми, не.

— Все с нещо се гордееш. Да не е с това, че си прекарал Сам?

Треслъв знаеше, че е длъжен да обмисли отговора си. Нямаше да му се размине само като повтаря „Бога ми, не“ през цялото време.

— Не да го прекарам, Либор. Силно се надявам, че не. По-скоро да вляза в неговия свят. В техния свят.

— От който си се чувствал изолиран?

Беше длъжен да обмисли и това.

— Да.

— Защото бяха толкова бляскава и успешна двойка?

— Предполагам, че затова, да.

— Но Сам ти беше приятел. Ти си отраснал с него. И продължаваше да го виждаш. Той не е населявал някаква вселена отвъд твоята.

— Да, отрасъл съм с него, но той винаги е бил различен от мен. Някак тайнствен.

— Защото е бил умен? Защото е бил известен? Защото е бил евреин?

Новият сандвич с говеждо на Треслъв пристигна, със стичаща се горчица, точно както се беше научил да го харесва. Придружен не от една, а от цели две кисели краставички, нарязани на тънки ивички.

— Не ми е лесно да ти отговоря на това — отвърна. — Но да, всички тези неща, взети заедно.

— Значи когато си лежал в обятията на жена му, ти поне за малко си бил също толкова умен, също толкова известен и също толкова евреин като него.

Треслъв не искаше да му казва, че всъщност никога не е лежал в обятията на Тайлър, нито тя в неговите. Не искаше Либор да знае, че тя се бе обръщала с гръб към него.

— Вероятно.

— Някое случайно да е било в по-голяма степен от другите?

Треслъв въздъхна. Въздишка, изтръгната дълбоко от недрата на неговата вина и неговите страхове.

— Не мога да кажа — отвърна.

— Тогава нека аз ти кажа. Еврейската част е била тази, която е имала най-голямо значение за теб.

Треслъв се наведе към него през масата.

— Преди да продължиш, нека ти напомня, че Тайлър не беше еврейка. Мислех, че е, но се оказа обратното.

— Звучиш разочарован.

— Да, донякъде бях.

— Тогава още повече, твърдя, че е било заради еврейското. И знам, че съм прав заради онова, от което сега се боиш при Сам и Хефзиба.

Треслъв го погледна. Един старец, останал без храносмилателна система, говорещ със загадки.

— Не те разбирам — каза.

— Подозираш Сам и Хефзиба в какво? В това, че правят секс заедно. И на какво основание? На никакво, освен че според теб е нормално да го правят, защото споделят нещо, от което ти си изключен. Те са евреи, а ти не си, от което следва, че се чукат.

— О, стига, Либор.

— Както желаеш. Но не разполагаш с никакво по-добро обяснение за своите подозрения. Няма да си първият, приписал на евреите склонността към похотливост. Навремето сме имали и рога и опашки, също като козите или като дявола. Плодили сме се като плъховете. Осквернявали сме християнските жени. Нацистите…

— Либор, престани, това е глупаво и обидно.

Старият мъж се облегна на стола и потри главата си. Навремето беше имал жена, която му я бе търкала, смеейки се, докато я излъсква като домакиня, вършеща с радост къщната си работа. Но това беше много отдавна.

Обидно? Той сви рамене.

— Дълбоко съм засрамен заради онова, което ти казах — рече Треслъв.

— Ти си дълбоко засрамен? Ето значи още едно нещо, което двамата споделяте.

— Имай малко милост — примоли се Треслъв.

— Джулиан, ти започна това — каза Либор. — Ти ме покани да се видим, за да обсъдим твоите страхове, че Сам и Хефзиба се чукат. Аз те попитах на какво се базират подозренията ти. Ти ми говориш за една неопределима боязън. Аз, като твой приятел, се опитвам доколкото мога да я определя. Оказва се, че ти се страхуваш, защото им приписваш някаква странна и тайнствена сексуална мощ. Смяташ, че не могат да се спрат, защото са подтиквани от неуправляем полов нагон, като евреин към еврейка, и също че не искат да се спрат, защото са безскрупулни, като евреи към неевреин. Джулиан, ти си антисемит.

— Аз?

— Недей да гледаш толкова сепнато. Ти не си сам. Всички сме антисемити. Нямаме друг избор. Ти. Аз. Всички.

Той не бе вкусил нито троха от храната си.

[1] Известно заведение в Сохо, традиционно сервиращо еврейска кухня от годините след Втората световна война насам. — Б.пр. ↑

4

Те отидоха заедно на театър — Хефзиба, Треслъв и Финклер. Беше рожденият ден на Треслъв и Хефзиба предложи да излязат, вместо да се угощават у дома, което и бездруго правеха постоянно. Поканиха и Либор, но на него не му допадна звученето на пиесата. На никой от тях не му допадаше звученето на пиесата. Но, както каза Финклер, ако не ходиш на театър, независимо дали ти харесва звученето на пиесата или не, кога изобщо ще отидеш на театър? Освен това постановката щеше да бъде на сцена само една седмица. Това беше нещо като политическа сатира, за която хората пишеха до вестниците въодушевени или гневни писма. Цял Лондон шумеше за нея.

— Сигурен ли си, че няма да ти развали рождения ден? — попита Хефзиба в момент на колебание.

— Не съм дете — отвърна Треслъв. Той не добави, че всичко му разваля рождения ден, така че едно нещо повече или по-малко нямаше да има особено значение.

Заглавието беше „Синовете на Авраам“ и действието проследяваше агонията на Избрания народ от древни времена чак до наши дни, когато той беше решил да прехвърли агонията си върху някой друг. Финалната сцена беше добре режисирана жива картина на унищожението, в което Избраните хора танцуваха като дяволи в забавен каданс, с крясъци и вой, къпейки ръце и крака в кръвта, струяща като кетчуп от труповете на техните жертви, доста много от които бяха деца.

Финклер, който седеше отляво на Хефзиба — отдясно беше Треслъв — бе учуден да открие в програмата, че Тамара Краус нито е писала пиесата, нито е участвала като продуцент. Докато гледаше, имаше чувството, че тя е някъде в залата. Не точно до него. До него беше Хефзиба. Но наблизо. Можеше да подуши курвенската съблазнителност на нейния отмъстителен интелект, с която тя излагаше прелестите си на истинска дъщеря на Хеброн[1] пред очите на враговете на своите отци, за да могат те да получат своята наслада и възмездие.

В последните секунди на представлението, върху тънка завеса бе проектирана въздушна снимка на масов гроб в Освиенцим, която постепенно се разтвори, превръщайки се в снимка на развалините на Газа.

Същинска Тамара.

Публиката аплодира, изправена на крака. Нито Хефзиба, нито Треслъв станаха от местата си. Финклер се смееше високо, въртейки се на всички страни, така че хората да го видят. Треслъв беше удивен от тази реакция. Не само от оценката, която съдържаше, но и от гротескния начин на изразяването й. Дали Финклер не се беше чалнал?

Сред публиката имаше доста от Засрамените евреи, но Финклер установи, че държанието им към него е определено хладно. Единствено Мъртън Кугъл дойде да го заговори.

— Е, какво мислиш? — попита той.

— Превъзходно — каза Финклер. — Просто превъзходно.

— А защо се смееше?

— Това не беше смях, Мъртви. Това бяха конвулсии на скръб.

Кугъл кимна и се отправи към изхода.

Финклер се зачуди дали на път за театъра не се е отбил в някой супермаркет, за да си напълни джобовете с консерви ортодоксална израелска есетра[2].

Хората напускаха театъра мълчаливо, потънали в мисли. Толкова потънали, колкото можеха да бъдат само хора, които вече са наясно какво мислят. Доста от тях принадлежаха към артистичните и социално ангажираните професии, отбеляза Финклер. Стори му се, че разпознава някои лица от демонстрациите на площад Трафалгар. Имаха изражения на опитни активисти. Спрете планетата! Не на еврейския геноцид! По друго време би отишъл да се здрависа с тях. С мрачна тържественост, като между оцелели след въздушна бомбардировка.

Той предложи да се почерпят по случай рождения ден на Треслъв в криптата на театъра. Вътре и тримата си спомниха за студентските си години. Качествена наливна бира за пиене, хумус и табуле с арабски питки за ядене. Стари дивани с черни кувертюри, на които да побъбриш на спокойствие. Финклер плати поръчката, чукна се с Треслъв и Хефзиба и след това изпадна в мълчание. В продължение на десет минути никой не проговори. Треслъв се запита дали тишината не е знак за потиснат еротизъм от страна на останалите двама. Той силно се беше изненадал, когато Финклер прие поканата им — тоест поканата на Хефзиба — да отиде с тях на театър. Трябва да е знаел, че ще реагират на пиесата по начин, различен от неговия, и че не е изключено дори да се скарат. Вероятно това е бил и скритият му мотив да дойде. С крайчеца на окото си Треслъв наблюдаваше погледите и движенията на ръцете им. Не забеляза нищо особено.

Накрая една чужда поява разчупи онова, което според Треслъв представляваше идеологическа безизходица.

— Я! Виж ти кой бил тук.

Треслъв първо чу гласа, а едва след това зърна собственика му.

— Ейб!

Хефзиба, затънала в драперията на дивана, се надигна сред бъркотия от шалове.

— Джулиан, Сам, това е Ейб — бившият ми съпруг.

Какво ли ще реши Ейб сега, помисли си Треслъв — че тя е с Джулиан, или че е със Сам?

Ейб се ръкува и се присъедини към тях. Имаше тарикатски и въпреки това някак ангелски красив вид, с ореол от чуплива черна коса, прошарена с бяло като с петна от светлина, с ястребов нос и близко разположени очи. Лице, което може да пробие дупки в теб, рече си Треслъв. Лице на пророк или на философ — което му достави известно удоволствие поради факта, че от това трябваше да ревнува Финклер, а не той.

Естествено, Хефзиба му беше разказвала за двамата си съпрузи, Ейб и Бен, но той трябваше доста да се порови в мозъка си, за да си спомни кой от тях беше адвокатът и кой актьорът. Предвид мястото, където бяха, външния вид на Ейб и на черната тениска, с която бе облечен, заключи, че той все пак е актьорът.

— Ейб е адвокат — каза Хефзиба. Тя бе поруменяла, дори смутена, отбеляза Треслъв, от вниманието на толкова много мъже. Нейното минало, нейното настояще, нейното бъдеще…

— Е, защо сте толкова учуден да видите Хеф тук? — попита Треслъв, маркирайки своята територия, която един по-самоуверен мъж би счел за вече маркирана.

Лицето на Ейб просветна като въглените на току-що угаснал огън.

— Това не е нейният тип пиеса — отвърна.

— Нима има мой тип пиеса? — попита Хефзиба. Кокетно, както отбеляза Треслъв, който наблюдаваше всичко.

— Във всеки случай не и този.

— Научи ли за моя музей?

— Да.

— Тогава не бива да те учудва, че искам да съм в крак със събитията.

— Но не и чак дотам, че да се изкаляш — вметна Финклер.

Треслъв го изгледа втрещено.

— Искаш да кажеш, че пиесата не ти е харесала?

— Това е интересно — каза също и Хефзиба.

Ето значи каква била работата, рече си Треслъв, той просто иска да я заинтересува.

— С Джулиан сме ходили заедно на училище — поясни Финклер, обръщайки се към Ейб. — Затова си мисли, че знае кое ми харесва и кое не.

Треслъв се застъпи за себе си.

— Ти си един от Засрамените евреи. Ти си Сам, главатарят на засрамените евреи. Няма как да не ти е харесала. Тя е написана за теб. Спокойно можеше да е написана от теб. Чувал съм те да говориш същите неща.

— Не, никога не си ме чувал да говоря с тези думи. Аз не правя нацистки сравнения. Нацистите са си били нацисти. А и случайно да съм казал, че не ми е харесала? Напротив, възхитен съм. Само ми се щеше да има повече песни и танци. Липсваше й някой хит от рода на „Пролет за Хитлер“[3], иначе си беше чудесна. Нямаше на какво да тропам с крака. Да го кажем така, видя ли някой на излизане да си тананика Вагнер?

— Значи, ако правилно съм те разбрал, виждаш проблем с липсата на вкус, така ли? — попита Треслъв.

— А ти не виждаш ли?

— Не, не и в музикален смисъл.

Финклер го прегърна през рамото.

— Знаеш ли — каза — мисля, че ще оставя този разговор на вас. А аз ще отида да взема още пийване по случай рождения ти ден. Ейб?

Ейб не пиеше. Или поне не тази вечер. Можело да се каже, че все още е на работа.

— Не си ли постоянно така — пошегува се Хефзиба, упражнявайки привилегията си на бивша съпруга.

— Какво точно правите? — попита Треслъв.

— Ами, като цяло просто гледам пиесата и преценявам реакциите към нея. Един от съавторите ми е клиент.

— И си дошъл да прецениш дали ще може да предяви иск за вреди, нанесени му от еврейския народ? — продължи Хефзиба, като го стисна за лакътя. Треслъв се почувства, сякаш е надзърнал в семейния им живот и му се прииска да не го е правил.

На две чаши вино, които бяха повече от годишната й доза, Хефзиба по негово мнение вече надхвърляше и годишната си доза кокетничене.

— Е, щом сте тук, за да преценявате реакциите, то аз с удоволствие бих ви споделил моята — каза той, но беше пропуснал момента в разговора и никой не го чу.

— Ейб винаги е знаел как да изцеди ответника до стотинка — обясни му Хефзиба.

— В този случай е малко по-различно — каза Ейб.

— Какво, да не би еврейският народ да съди него?

— Не, никой не го съди. Нито става дума за пари. Просто са го уволнили от университетския му факултет. Когато не пише пиеси, той работи като морски биолог. Уволнили са го, докато е бил под водата. Аз се опитвам да го възстановя на работа.

— Заради пиесата ли са го уволнили?

— Не точно. Заради това, че е казал, че за повечето от евреите в него Освиенцим е бил по-скоро увеселителен лагер, отколкото ад.

— А където няма ад, там няма и дявол, това ли е идеята?

— Не съм наясно с теологията му. Но това, което твърди и което заявява, че може да докаже отвъд всякакво съмнение, е, че вътре е имало казина, спа процедури и осигурени проститутки. Разполага със снимки на евреи, излегнали се по гръб в плувни басейни, докато девойки им подават захаросани ягоди в устата.

Хефзиба се изкиска високо.

— Тогава по неговата собствена логика — каза тя — Газа също трябва да е увеселителен лагер. Нека да мери с един и същи аршин. Няма защо да изкарва евреите нацисти, след като се оказва, че нацистите са били падащи си по забавленията филантропи.

— Може би в такъв случай Сам е прав като казва, че това, което току-що гледахме, е лека романтична комедия — вметна Треслъв, но отново пропусна момента.

— Мисля, че това е малко буквален прочит на начина, по който действа аналогията — каза Ейб, отговаряйки на Хефзиба, а на не на Треслъв. Но хвърли поглед на Треслъв като мъж на мъж и съпруг на съпруг. Ей такива буквоядци са жените!

— Добре, а какво мислите вие, като евреин? — попита Треслъв, като ускори темпото.

— Ами, като адвокат…

— Не, какво мислите като евреин.

— За пиесата ли? Или за моя клиент?

— За всичко. За пиесата, за вашия клиент, за плажовете в Освиенцим.

Ейб му показа дланите на ръцете си.

— Като евреин вярвам, че на всеки аргумент има и контрааргумент — отвърна.

— Ето защо от нас стават такива добри адвокати — засмя се Хефзиба, като стисна ръцете и на двамата мъже.

Тези хора не знаят как да си отстояват правата, помисли си Треслъв. Тези хора са бити карти.

Той отиде до тоалетната. Тоалетните винаги го ядосваха. Това бяха места, които го връщаха в кожата му. Лишен от илюзии, той се погледна в огледалото. Те сами са се отказали от чувството си на възмущение — сподели с отражението си, докато си миеше ръцете.

Когато се върна, видя, че Сам отново се е присъединил към групата. Сам, Хефзиба, Ейб. Една задушевна компания финклери. А може би той самият беше бита карта, помисли си Треслъв.

[1] Град на Западния бряг на река Йордан, населен с около 165 000 палестинци и над 500 еврейски заселници, живеещи предимно в старата му част. Счита се за второто най-свято място в юдаизма след Йерусалим, от който отстои на около 30 километра, както и за един от четирите свещени града в исляма. — Б.пр. ↑

[2] В юдаизма за разрешена храна, или „кошер“, не се приемат всички видове риба, а само тези с люспи. — Б.пр. ↑

[3] Заглавието на фарсовата пиеса, залегнала в основата на комедията „Продуцентите“ (1968) на режисьора Мел Брукс. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

1

Докато вървеше към музея една седмица по-късно, Хефзиба си мислеше колко й е дошло до гуша от всички тях.

Тя не знаеше дали Финклер й е хвърлил око. Но Ейб, нейният бивш, определено беше. Той й звънна на два или три пъти след случайната им среща на „Синовете на Авраам“. Ядец, каза му тя. Сега съм щастлива.

Той й отговори, че вижда, че е щастлива, което изцяло е заслужила, но не вижда с какво това, че е щастлива, й пречи да се срещне с него за по едно питие.

— Аз не пия.

— Онази вечер пиеше.

— Това беше специален повод. Току-що ме бяха обвинили в детеубийство. Когато те обвинят в детеубийство, пропиваш.

— И аз ще те обвиня в детеубийство.

— Не се шегувай с това.

— Добре де, не пиеш. Но нали можеш да говориш.

— И сега си говорим.

— Искам да науча повече за музея.

— Музей като музей. Ще ти изпратя брошура.

— Музей на Холокоста ли е?

Боже, още един, помисли си тя.

Тъкмо единият спираше и другият започваше. Финклер бе престанал да се отнася иронично към музея. Той не я беше изненадвал с нови посещения там, но все някак успяваше да бъде близо край нея, появяваше се там, където не го очакваха, и дори тогава, когато не присъстваше лично, по някакъв начин съумяваше да обозначи присъствието си, било то като се мерне на телевизионния екран или пък в разговора с друг човек, както в случая, когато Ейб, опитвайки се да я примами на среща, й бе споменал колко му е било приятно да срещне Сам Финклер в театъра, защото открай време му се възхищавал. Макар да не беше сексуално суетна жена — твърде много разчиташе на шаловете си, за да страда от подобен род суетност, — тя не повярва особено на любопитството към работата й, изразявано от Финклер напоследък. Любопитството не беше сред присъщите му черти. Но поне насмешките му се бяха сменили с любезност. Колкото до това какво означаваше тази любезност, тя не можеше да прецени ясно, защото опасенията на Треслъв бяха замъглили погледа й.

Ето защо й беше дошло до гуша и от нея самата. За пореден път виждаше света през очите на любимия човек.

Но може би всички тези раздразнения бяха просто димна завеса, скриваща един съвсем друг вид гняв или тъга. Джулиан я тревожеше. Той започваше да прилича на човек, който не знае какво да прави със себе си оттук нататък. Също и Либор. От седмици насам тя почти не го виждаше, а когато се случеше да го види, той не я разсмиваше. Либор без своите шеги не беше Либор.

Също и информацията, която постъпваше в офиса — продължаващите обвинения в апартейд и етническо прочистване, новините за световни организации за благотворителност и защита на човешките права, обвиняващи във военни престъпления и призоваващи към бойкоти, неспирното жужене на слухове и упреци в ушите на евреите, една деморализация, която бе разпокъсана (тя се молеше наистина да е разпокъсана), но от това не по-малко угнетяваща — само допълнително подклаждаше нейното безпокойство. Хефзиба не беше пламенен ционист. Нито я вълнуваше идеята за обетованата земя. За нея Сейнт Джонс Ууд беше едно чудесно място да бъде еврейка. Само й се искаше да може да открие откъс в Библията, където в своя завет към английските евреи Господ да им обещава място на Хай Стрийт в Сейнт Джонс Ууд. Но достиженията на ционизма не можеха да бъдат подминати без внимание в един музей на англо-еврейската култура предвид на приноса към ционизма, който английските евреи бяха дали, та дори и този музей да е разположен на крачка от знаменитата пешеходната пътека на Бийтълс. Въпросът, с който тя се сблъскваше, бе доколко следва да се отразят и провалите на ционизма.

В проявите на ненавист бе настъпило затишие. От седмици по дръжките на вратите не се беше появявал бекон, нито стените бяха осъмвали с надписи, зовящи към отмъщение и смърт. (Отмъщение в Сейнт Джонс Ууд!) Нещата в Близкия изток се бяха поуспокоили, поне според британските медии, тъй че яростта, която обикновено следваше по петите новинарските репортажи, временно се бе уталожила. Вярно, пиесата „Синовете на Авраам“ донякъде я беше раздухала отново сред четящите преса и ходещи на театър класи, където според нея тя тлееше неспирно, като никога неугасващ огън, но поне за момента евреите не бяха единствената тема на образованите беседи. Лошото беше, че това затишие пораждаше усещане, по-зловещо от самата буря. Какво следваше, кое действие срещу Газа или Ливан, или дори Иран, коя проява на агресия или ответен удар, кое събитие на Уол Стрийт, кой зле премерен акт на еврейско влияние на няколко преки оттук, на Даунинг стрийт, щеше да я разпали отново, още по-бурна от преди, дваж по-унищожителна след дрямката си?

Тя отдавна вече не спеше спокойно, и то не само защото имаше в леглото си Треслъв. Не отиваше на работа с леко сърце. Не се срещаше с приятелите си с леко сърце. Тревогата се бе наслоила като фин прах върху всичко, което правеше, и върху всеки, когото познаваше — поне върху всеки, който беше евреин. Познатите й също гледаха подозрително — не точно озъртайки се през рамо, но с поглед към едно крехко, несигурно бъдеще, което носеше плашещо сходство с едно прекалено сигурно минало.

Дали това не бе параноя, питаше се тя. Самият въпрос вече бе започнал да й додява. Но беше нормално да си го задава, докато крачеше покрай празното игрище за крикет, желаейки да бъде мъж, за да може да намира забрава в спорта, изпълнена с ужас от това какво ще завари, когато пристигне в музея. Ти си станала параноичка.

Ритъмът на фразата се отразяваше върху крачките й. Тя бе започнала да ходи в такт с нея.

Мисълта, че музеят се е превърнал в мишена, я плашеше. Но не по-малко се плашеше от собствения си страх. Предполагаше се, че евреите са оставили всичко това зад гърба си. „Никога повече“ и така нататък. Трудно й беше да се види в ролята на депортирана жена, с тънка басмяна рокля и с куфарче под мишница, с празни от ужас очи, докато вървеше през китния Сейнт Джонс Ууд, с подрънкващи по нея бижута и чанта за хиляда и петстотин паунда под мишница. Но и жената с басмяната рокля и празните от ужас очи — тя сигурно също трудно се бе виждала в подобна роля?

И тъй, беше ли това параноя? Тя не знаеше. Никой не знаеше. Някои хора твърдяха, че параноиците сами създават нещата, от които се боят. Но можеше ли това да е истина? Как страхът от омразата можеше да я породи? Все едно нацистите да бяха съществували, без да знаят, че са нацисти, докато някой евреин не е показал страха си. Нима мирисът на еврейската тревога ги бе пратил по магазините за маскарадни костюми да си търсят кафяви ризи и щурмовашки ботуши?

Старата foetor Judaicus[1]. Тя винаги си бе представяла този въображаем мирис като сярно изпарение, придружаващо опашката и рогата, безспорно доказателство, че евреите са близки с дявола и че естественото им местообитание е адът. Една от витрините в нейния музей споменаваше foetor Judaicus наред с останалите християнски суеверия спрямо евреите, вече отдавна захвърлени в кошчето за отпадъци на средновековните вражди, като напомняне за това колко далеч са стигнали евреите в тази страна.

А така ли беше наистина?

Ами ако foetor Judaicus съвсем нямаше адски произход? Ако миризмата, която средновековните християни са долавяли от косматите и рогати тела на евреите, е била просто миризмата на страха?

И ако беше така — ако съществуваха хора, които биха те убили, защото са възбудени от мириса на твоя страх, дали концепцията на антисемитизма не беше сама по себе си афродизиак, еротичен хормон на омразата?

Може би. Тя мразеше дори самата дума. Антисемитизъм. Тя носеше в себе си някакъв медицински, антисептичен привкус. Тя беше нещо, което държиш заключено в аптечката в банята. Още преди много време тя се бе зарекла никога да не я вади на бял свят. Щом не можеш да понасяш нещо, не го гледай; когато зависи от теб, просто не използвай думата. Антисемит, антисемит, антисемит — звукът дразнеше ухото й, баналността на термина я унизяваше.

Ако имаше нещо, за което не можеше да прости на антисемитите, то беше, че я принуждаваха да ги нарича антисемити.

Двама мюсюлмански мъже, може би спрели да поговорят по пътя си към джамията на Риджънтс Парк, я погледнаха по начин, който й се стори притеснителен. Или може би тя ги гледаше по начин, който им се струваше притеснителен? Тя стигна пред вратата и започна да рови из чантата си за ключовете. Мъжете се отправиха нататък. На отсрещния тротоар момче на около деветнайсет години говореше по мобилния си телефон. Стори й се, че го държи подозрително, прикривайки го с длан, сякаш само се преструваше, че говори. Дали не го използваше като камера?

Или като детонатор?

[1] Еврейска воня (лат.) — Б.пр. ↑

2

Треслъв реши да си уговори среща с Финклер. Имаше неща, за които трябваше да поговорят. Като например за Либор. Къде е той? Как е?

И за пиесата. На Финклер му беше лесно да се прави на палячо за нея, но нещо трябваше да се каже. Може би да се напише пиеса в отговор. „Синовете на Исмаил“ или „Децата на Исус“. Треслъв сам би се заел с това, но той не беше писател. Нито знаеше достатъчно по темата, както сподели с Хефзиба, макар, както и двамата се съгласиха, това да не беше спряло авторите на „Синовете на Авраам“. Финклер, от друга страна, беше истинска словесна фабрика. И, изглежда, бе станал по-плавен в политическите си възгледи. Във всеки случай, бе станал по-плавен в нещо.

„Не разчитай много на това“, каза Хефзиба, което Треслъв изтълкува по десет различни начина, всеки един от тях разстройващ душевния му покой.

Разбира се, Хефзиба беше още една причина да се види с Финклер очи в очи.

Той нямаше намерение сам да повдига темата. Но Финклер можеше да го направи. А дори да не го направеше, някоя случайна фраза или поглед положително щяха да издадат нещо.

Оставаше и въпросът с проститутките. Той не смяташе да любопитства или да дава съвети. Нямаше какви съвети да даде. Но се предполагаше, че е приятел на Финклер. А след като Финклер изживяваше труден период, то…

Той му се обади по телефона.

— Излез да поиграем — каза.

Но Финклер не беше в настроение.

— Напоследък съм загубил цялата си веселост — отвърна.

Още от училище те имаха стандартен отговор на това.

— Ела, аз ще ти я намеря.

— Много мило от твоя страна, но се съмнявам, че ще знаеш къде да търсиш. Да го отложим за друг път, ако не възразяваш.

Той не каза, че се готви да ходи при проститутки. Или че трябва да играе онлайн покер. Или че онова, което е загубил напоследък, са всъщност парите му. Нито добави „И много поздрави на Хеф.“ Дали това бе показателно?

Съобщението на Алфредо за проститутките продължаваше да гложди Треслъв. Не на последно място заради самия Алфредо. Откъде тази злоба? И тази заядливост? Или може би се опитваше да каже на баща си, че благодарение на непълноценното си отглеждане е стигнал дотам сам да ходи по проститутки? Ти беше такъв лайнян баща, че сега трябва да търся утеха при курвите.

Треслъв мислено го прати по дяволите. После веднага си върна мисълта обратно. Вместо толкова да се старае да бъде евреин, може би щеше да е по-добре да се бе постарал да бъде баща.

Не разбираше защо някой ще търси утеха от курви. Той самият не си падаше по безразборните връзки. И нямаше причина да смята, че Финклер си пада. Явно той или дотолкова не беше на себе си, че от него вече можеше да се очаква всичко, в това число и да се пробва с Хефзиба, или вече се беше пробвал с Хефзиба, бил е отхвърлен и е прибягнал до проститутките, така както Треслъв прибягваше към операта.

Освен ако се е пробвал с Хефзиба, бил е приет и е прибягнал до проститутките а) за да смекчи чувството си на вина, или б) за да излее излишъка си от задоволство. Това бе понятно на Треслъв — че можеш да излезеш с втора жена като един вид допълнителен ефект от екстаза, че току-що си бил с първата.

Но не и с проститутка. Не и след Хефзиба!

Треслъв не искаше да изпитва никое от тези чувства. Нито към приятеля си, който по всяка вероятност просто все още преодоляваше периода на отрицание след смъртта на жена си. Нито към Хефзиба, която се гърчеше от притеснения около предстоящото откриване на музея и най-малко имаше нужда от това Треслъв допълнително да я товари със своите вълнения за изневери.

Нито към себе си. Той искаше да е щастлив. Или, ако вече беше щастлив, искаше да е по-щастлив. Да е нормален. Или, ако беше нормален, по-нормален.

Треслъв не вярваше особено на собствените си подозрения. Ревността не беше в природата му. Той не се ласкаеше от това. Опита се да събуди у себе си някаква страст по повод Финклер, Ейб, или всеки друг, с когото Хефзиба можеше да се вижда в музея — архитекта, бригадира, електротехника, човека, нает за да избърше мазнината от бекона от дръжките на вратите, дори самия осквернител, но не успя да изпита никаква трайна ярост или мъка. Онова, което изпитваше, бе изолация, а не ревност. Макар и сродни, чувствата бяха различни. Ревността щеше да го направи гневен към Хефзиба, може би дори да го възбуди; докато той се чувстваше единствено сам и отхвърлен.

Сякаш беше дете сред възрастни; не беше съпричастен към делата им и те не го изслушваха. В най-добрия случай му угаждаха. Той не беше истински, до това се свеждаха нещата. Не само не беше евреин, но беше и пародия на евреин.

Истинско чучело.

Нагледен пример за това бяха срещите с необятната фамилия на Хефзиба. Всеки път когато го водеше на гости на поредната полубратовчедка на нечия зълва през трето коляно, неизбежно заобиколена от племенници и племеннички и от децата на тези племенници и племеннички, които изглеждаха точно като предходната партида, с единствената разлика, че не бяха същите, те се нахвърляха върху Треслъв така, сякаш току-що са го открили да броди по парагвайския бряг, гол и безсловесен, за да бъдат първите, които ще му обяснят тънкостите на семейните взаимоотношения в цивилизования свят — една информация, за която той положително щеше да им бъде благодарен, стига да не му я поднасяха по такъв начин, сякаш всяка схема на родство отвъд това да си единствено дете на разведени родители-наркомани надхвърляше нееврейското му възприятие.

В същия дух го и хранеха, тъпчейки го с ястия като че ли не беше ял като хората още откакто преди двайсет години е бил изоставен при диваците и нито знае името на някоя храна, различна от тревата, нито познава вкуса на каквото и да било, различно от кокосов орех. „Внимавай, това е люто!“, му викаха, когато си слагаше хрян върху парче език, макар според него много повече смисъл щеше да има да обърнат внимание на бебето, което в същия момент си мажеше лицето с пюре от праскови и банани. Последвано незабавно от: „Това може да не ти хареса; това е език, не на всеки му понася език.“

Не на всеки? Как така го определиха като всеки още в мига, в който спряха поглед върху него?

Той знаеше, че не го правят с лошо чувство. Тъкмо обратното. Хефзиба намираше всичко това за много забавно, идваше до неговия стол и прокарваше ръце през косата му. Но то го изтощаваше. Нямаше край. Искаше му се поне веднъж да отворят вратата и да му кажат: Джулиан, влизай, много се радваме да те видим, днес нямаме нищо, с което да те изпитваме по отношение на храна или на някакви други тайни около нашата култура, а това, че си бил от друга вяра, няма за нас повече значение, отколкото има за теб, че ние сме евреи.

Той винаги си оставаше странна птица за тях. Нещо като езичник, който трябва да се развлича с огледалца и мъниста. Той се упрекваше в неблагодарност и липса на чувство за хумор. Всеки път когато се цупеше, си обещаваше, че ще се научи да се държи по-добре. Но не го правеше. Те не му позволяваха. Не го пускаха сред тях.

А и когато го правеха…

3

Случката с изрисуваното лице.

Веднъж, през студентските си години, Треслъв се беше запознал с една много красива хипарка, истинско крехко дете на природата и марихуаната, облечено в нещо като нощничка на малко момиче, но уголемена като за голямо момиче. Поводът беше едно парти в Източен Съсекс, на което всички играеха роли на принципа на гещалт-терапията. Преструваха се на своите родители, такива, каквито си представяха, че са били. Но го правеха и наистина, тъй като имаха свои екологични цели.

Самият Треслъв нямаше свои екологични цели, макар и да се бе записал в модул „Замърсяване и опазване на околната среда“, но се радваше, че другите имат, защото така партито ставаше по-добро.

Беше ранна лятна вечер и въздухът бе изпълнен с ухания. Всички седяха на възглавнички на земята и казваха на другите какво мислят за тях. Рядко се случваше някой да изрази друго освен дълбока обич. В градината горяха свещи, свиреше музика, хората се целуваха, изрязваха фигурки от хартия, които после окачваха по дърветата, и си рисуваха взаимно лицата.

Треслъв по начало нямаше особена склонност към изкуствата, но към рисуването на лица нямаше склонност въобще. Красивата хипарка доплава грациозно до градинската пейка, на която той седеше, пушейки трева. През детската нощничка прозираха гърдите й на голямо момиче.

— Мир — каза той, като й предложи да си дръпне.

— Изрисувай ме — му отвърна тя и му подаде боите, които носеше.

— Не мога. Нямам склонност към рисуване.

— Всички можем да рисуваме. — Тя коленичи пред него и му поднесе лицето си. — Просто остави цветовете да потекат.

— При мен цветовете не текат — обясни й той. — И никога не мога да измисля тема.

— Нарисувай това, което виждаш в мен — му каза тя, като затвори очи и отметна назад косите си.

И Треслъв нарисува клоун. Не елегантен или трагичен клоун. Не Пиеро или Арлекин, а някакъв гротесков клоун, с абсурдно червен нос и големи бели петна, оградени с черни линии около очите и устата, както и с морави петна на бузите. Клоун, приличащ на изпаднал, точещ лиги алкохолик.

Когато видя какво е сторил с нея, тя се разплака. Домакинът на партито го помоли да си тръгне. Всички ги гледаха, в това число и Финклер, който беше дошъл от Оксфорд за уикенда и когото самият Треслъв бе довел. Финклер държеше в обятията си момиче, чието лице бе изписал с изящни, плавни форми, напомнящи Шагал.

— Какво съм ти направил? — поиска да знае Треслъв.

— Направи ме за смях пред хората — отвърна момичето.

Треслъв не би постъпил така за нищо на света. Всъщност, докато я рисуваше, той дори се бе влюбил в нея. Просто червеният нос, голямата бяла уста и моравите петна на бузите бяха единственото, което му дойде наум да нарисува.

— Ти ме унижи — извика момичето, ридаейки в една салфетка. Сълзите, смесвайки се с боите по лицето й, я правеха да изглежда още по-смешна и абсурдна, отколкото я бе направил Треслъв. Тя не беше на себе си от мъка.

Треслъв погледна към Финклер за подкрепа. Но Финклер само поклати глава като към някой, към когото е проявявал безгранично търпение в миналото, но не може повече да му прощава. Той притисна своето момиче в прегръдките си, за да скрие от погледа му онова, което бе сторил приятелят му.

— Върви си — му рече домакинът.

Треслъв дълго се възстановява от тази случка. В неговите собствени очи тя го бележеше като човек, който не знаеше как да общува с хората, най-вече с жените. Оттогава винаги се колебаеше, когато го канеха на парти. И се стряскаше, както някои хора се стряскат от вида на паяк, всеки път когато видеше детска кутия с боички или хора, които си боядисват лицата на някой карнавал.

Естествено, мисълта, че момичето, което бе изрисувал, може да е била същата онази Джудит, която му бе отмъстила пред витрината на „Ж. П. Гивие“, му беше минала през ума. През ума на Треслъв минаваха много неща. Но за тази цел тя трябва да се бе променила значително както като физика, така и по нрав.

Каква бе вероятността също така, тя не само да бе таила своята обида в продължение на повече от четвърт век, но и да си бе направила труда да издири местонахождението на Треслъв и да го проследи през улиците на Лондон? Никаква. Но от друга страна, последиците от една травма са трудно предвидими. Възможно ли беше само с помощта на кутия бои да е превърнал едно чаровно момиче в злопаметен до полуда звяр?

Подобни въпроси бяха чисто академични сега, когато беше станал финклер. Каквото било, било. Всъщност той си припомни случката едва когато Хефзиба веднъж го заведе на семеен рожден ден и на сцената се появиха боички. Макар обичайно децата да не обръщаха много внимание на Треслъв, когото някак съумяваха да не забелязват, едно малко момиченце — той не беше сигурен за точното му родство с Хефзиба, падаше й се или пра-пра-племенница, или пра-пра-леля — по непонятна причина го забеляза.

— Ти ли си мъжът на Хефзиба? — попита го то.

— В известен смисъл — отвърна той.

— В известен смисъл да или не?

Треслъв винаги се чувстваше неловко да говори с деца, защото не знаеше дали да се държи с тях като с много млади копия на самия себе си, или като с много стари такива. Но тъй като тя беше финклерка и поради това се предполагаше, че е надарена със свръхестествен интелект, се спря на второто.

— В известен смисъл и двете — отвърна. — Неин мъж съм в очите на Господ, ако не и на хората.

— Татко казва, че Господ не съществува — отбеляза момиченцето.

Тук вече опираха до границите на познанията на Треслъв за това как се говори с деца.

— Ето виждаш ли — каза той.

— Ти си забавен — отвърна му тя. В нея имаше някаква зрелост, която му беше трудно да проумее. Изглеждаше почти сякаш флиртува с него. Впечатлението се подсилваше и от дрехите й, които бяха почти като на голяма жена. Той бе забелязвал това и преди у децата на финклерите. Майките им ги обличаха по последна мода за възрастни, сякаш никоя възможност да им намерят съпруг не биваше да се пропуска.

— В какъв смисъл забавен?

— Различно забавен.

— Ясно — каза той. Дали тя имаше предвид, че не е финклер? Беше ли това толкова очевидно дори за едно дете?

Точно в този момент се приближи Хефзиба, носейки боички.

— Вие двамата май се харесахте — каза тя.

— Тя разбра, че не съм unserer — прошушна й Треслъв. — Веднага ме хвана, че съм anderer. Направо ми скри топката.

Unserer, в смисъла, в който думата се използваше в семейството на Хефзиба, означаваше евреин. Един от нас. Anderer беше един от тях. Враг. Чужд. Джулиан Треслъв.

— Това са глупости — отвърна Хефзиба, също полугласно.

— Защо шепнете? — попита детето. — Татко казва, че е неучтиво да се шепне.

Да се шепне е неучтиво, помисли си Треслъв. Но не е неучтиво да си шибано атеистче още на седем години.

— Знаеш ли какво — каза Хефзиба — защо не помолиш Джулиан мило и той ще ти изрисува личицето.

— Джулиан Мило, ще ми изрисуваш ли личицето? — попита момиченцето, възхитено от собствената си шега.

— Не — отвърна Треслъв.

Челюстта на детето увисна.

— Джулиан! — скастри го Хефзиба.

— Не мога.

— Защо да не можеш?

— Не питай, не мога и толкова.

— Да не би да е защото си мислиш, че знае, че не си unserer?

— Не ставай смешна. Аз просто не рисувам лица.

— Направи го заради мен. Виж, тя се натъжи.

— Съжалявам, ако си се натъжила — каза той на момиченцето. — Но не е зле да свикнеш с мисълта, че човек невинаги получава онова, което иска.

— Джулиан! — каза отново Хефзиба. — Тя те моли само да й изрисуваш лицето. Не те кара да й купуваш къща.

— Тя — отвърна Треслъв — не ме моли за нищо. Ти го правиш.

— Значи аз трябва да получа урок какво да очаквам от живота?

— Не давам никакви уроци на никого. Просто не рисувам лица.

— Въпреки че две прелестни дами са дълбоко натъжени от отказа ти?

— Недей да се подмазваш, Хеф.

— А ти недей да се инатиш. Просто боядисай шибаното й лице.

— Не. Още колко пъти трябва да го повторя? Не. Не си падам по боядисване на лица. Ясно?

След което, в пристъп на нещо, което Хефзиба прие като изключително немъжествен пристъп на сприхавост, той се изнесе от стаята, а после и от цялото парти. Когато тя се прибра няколко часа по-късно, го намери в леглото им, обърнат с лице към стената.

Хефзиба не беше жена, която оставя хората да мълчат помежду си.

— Е, каква беше цялата тази работа? — попита тя.

— Вече ти обясних. Не ми се занимава с боядисване на лица.

Тя го изтълкува като „не ми се занимава с твоето семейство“.

— Чудесно — отвърна. — Тогава ще бъдеш ли така добър да престанеш с фантазиите си за това колко си примираш по нас?

Треслъв възприе „нас“ като кодова дума за „финклерите“.

Той не обеща, че ще престане. Но и не й обясни, че е сбъркала в предположението си.

Всичко това му идваше в повече — децата, рождените дни, боядисването на лица, семействата, финклерите.

Лъжицата бе прекалено голяма за неговата уста.

4

И все пак той беше повече един от тях, отколкото те самите, и преживяваше повече заради тях и онова, за което се бореха, отколкото те явно бяха способни да преживяват. Не би отишъл чак дотам да твърди, че те се нуждаеха от него, но не беше ли така? Те наистина се нуждаеха от него.

На излизане от театъра той кипеше от ярост. Заради Хефзиба. Заради Либор. Заради Финклер, независимо какво чувстваше или се преструваше, че чувства той по отношение на провокативната пиеса. Всъщност беше способен да изпитва ярост дори заради Ейб, чийто клиент бе оприличил Холокоста на курорт, а после се чудеше защо си е загубил работата, докато се е гмуркал в Средиземно море.

Все някой трябваше да чувства онова, което чувстваше той, защото какво чувстваха те заради самите себе си? Недостатъчно. За Хефзиба знаеше, че е гневна и безутешна, но тя предпочита да гледа встрани. Финклер обръщаше всичко на шега. Либор бе отвърнал поглед от всичко и от всички. Оставаше само той, Джулиан Треслъв, син на меланхоличен и лишен от приятели тютюнопродавец, който се криеше, за да свири на цигулката си, бивш служител на БиБиСи, бивш организатор на фестивали по изкуствата, някогашен любовник на куп скръбни, кльощави жени, носещи твърде много комбинезони, баща на един мажещ сандвичи, неосъзнат хомосексуалист и на един безпринципен, мразещ евреите пианист; Джулиан Треслъв, финклерофил и кандидат-финклер, въпреки че финклерите, в своя етно-религиозен сепаратизъм или както там се наричаше, пет пари не даваха за него.

Трудно е да продължаваш да изпитваш гняв от името на хора, които се държат към теб именно по начина, по който ги обвиняват, че се държат към всички останали, и след като тъкмо тези обвинения са предизвикали твоя гняв. Трудно, но не и невъзможно. Треслъв виждаше накъде го водят разсъждения от този род и отказваше да върви натам. Принципът на истината — политическата и художествената истина — стоеше над подобни лични предателства и разочарования. „Синовете на Авраам“, както и много други творби като нея, беше извращение на драматичната мисъл, защото й липсваше разнопосочността на гледните точки, защото приписваше на собствената си фарисейщина превъзходството на истината, защото подменяше изкуството с пропаганда, защото беше демагогска, а Треслъв не можеше да позволи, независимо от недостига на възмущение у своите приятели, да му пробутват демагогия. Искаше му се отново да е водещ на радиопредаване за изкуствата. С какво удоволствие само щеше да даде на „Синовете“ — както несъмнено ги наричаха в гилдията — да се разберат в три часа сутринта.

Приносът на Треслъв към доблестта и истината.

„Да не искаш да кажеш, че ционизмът е застрахован от критики? Или може би отричаш онова, което сме виждали със собствените си очи по телевизията?“, щяха да го питат шефовете на БиБиСи при разбора на предаването, сякаш той, Джулиан Треслъв, син на меланхоличен и лишен от приятели тютюнопродавец и прочие, внезапно се бе превърнал в ционистки говорител, или на истината не биваше да се отпускат повече от десет секунди по новините, или човечеството беше неспособно да поправи едно зло, без да предизвика друго.

Той знаеше какво мисли по въпроса. Мислеше, че няма да има решение, докато не настъпи нов Холокост. Можеше да го види, защото беше извън картината. Можеше да си позволи да погледне онова, което те — неговите приятели, жената, която обичаше, — не смееха. На евреите нямаше да им бъде позволено да процъфтят освен там, където бяха процъфтявали винаги — в периферията, в концертните зали и банките. Толкоз. Всичко останало нямаше да бъде толерирано. Смелите акции в тила пред лицето на превъзхождащи сили бяха едно. А всяко бледо подобие на победа или мир — съвсем друго. То нямаше да бъде търпяно нито от мюсюлманите, за които евреите бяха нещо като безпътен и малодушен брат, който винаги трябва бъде държан на мястото му, нито от християните, за които бяха анатема, нито дори от самите тях, които се червяха от себе си.

Такъв беше сборът от изводите на Треслъв една година след като бе станал финклер — в собствените си очи, ако не в нечии други. Те нямаха пукнат шанс.

Също както и той.

Така че имаше поне едно нещо, в което те и той бяха заедно. Schtuck.

Да бъдеш в „schtuck“ беше любим израз на баща му, човек, който в общи линии се справяше без много изрази. Припомняйки си го наскоро, Треслъв реши, че трябва да е бил на идиш, а това, че баща му го е използвал — доказателство, че все пак нещо еврейско в него е напирало да излезе. Schtuck — думата изглеждаше на идиш, звучеше на идиш и означаваше нещо — някаква заплетена каша — което можеше да се опише правилно само на идиш; но той не успя да я открие в никой от речниците на идиш в музея. Поредното свидетелство за еврейския му произход се оказа също толкова неуловимо, както и всички останали. Но поне по тази графа беше евреин и половина — намираше се в истински schtuck.

5

Най-тежките моменти, спомняше си Либор, бяха сутрините. За него и за нея, но сега той мислеше за нея.

Нямаше начин да го приемат и да се примирят, нито да намерят утешение в тъй наречената религиозна вяра, защото и двамата отхвърляха фалшивата утеха, но имаше един час, когато светлините бяха приглушени и той лежеше до нея, галейки я по косите и държейки ръката й, без да знае дали е будна, или спи — но той мислеше за нея, не за себе си — час, когато тя, будна или заспала, изглеждаше, че приема онова, което нямаше друг избор, освен да приеме, и мисълта, че ще се превърне в пръст или дори в нищо, срещаше покоя на съгласието.

Тя можеше да му се усмихне в нощта, когато болката я отпуснеше. Можеше да погледне дълбоко в очите му, да му даде знак да се приближи и да му прошепне нещо, което той очакваше да бъде мил спомен за слуха му, но което се оказваше груб намек или направо мръсотия. Тя искаше той да се разсмее, защото двамата толкова често се бяха смели заедно. Той я разсмиваше още от началото. Смехът бе за нея най-ценният му дар. Способността му да я разсмива беше причината — една от причините — да го предпочете пред Хоровиц. Смехът никога не беше в дисонанс с по-фините чувства в нея. Тя можеше да се смее с цяло гърло и да бъде нежна в рамките на едно и също дихание. А сега искаше смехът да бъде последният й дар за него.

В неуловимите редувания на грубости и топлота, някъде между бодърстването и съня, между мрака и светлината, те намираха — тя, тя намираше — своя modus mortis[1].

Тогава беше поносимо. Не покой или примирение, но съчетаване на факта на живота с факта на смъртта. Макар тя да умираше, те все още живееха и бяха заедно. После той изгасваше лампите, връщаше се до нея и я слушаше как си отива, знаейки, че тя живее с умирането.

Но на сутринта ужасът се завръщаше. Не само ужасът на болката и на това, че тя си даваше сметка как изглежда, но ужасът на познанието.

Само ако можеше да й спести това познание! Би умрял, за да й го спести, но това само щеше да я натовари с друга, и както тя го уверяваше, по-тежка загуба. Когато зората пукваше, той не можеше да понесе мисълта, че тя се буди, за да осъзнае наново онова, което може би е забравила в съня си. Представяше си най-малките частици време, милионни от милионни от секундата, с които ужасяващата необратимост на приключилия й живот се връщаше към нея. В първите минути на сутрините нямаше разсмиващи мръсотии. Нито топло дружно тъгуване. Тя лежеше там сама, нежелаеща да й говори, вторачена в тавана, сякаш там бе пътят, който й предстоеше да поеме, виждайки ледената категоричност на това, че скоро щеше се превърне в нищо.

Утрото винаги я очакваше. Независимо докъде бяха стигнали предната вечер, независимо каква почти поносима илюзия за живеене с нейната смърт вярваше, че е създал, утрото винаги я разбиваше на парчета.

В този смисъл утрото винаги бе очаквало и Либор. Някога то беше очаквало нейното събуждане. А сега очакваше неговото.

Искаше му се тогава да е бил вярващ. Искаше му се и двамата да са били вярващи, макар че може би и единият щеше да е достатъчен, за да увлече другия. Но и вярата имаше своята подплата от съмнение. Как би могло да е иначе? Човек можеше да получи прозрение в мрака, дори да види Божието лице, ако има късмет — шехина, Божественото присъствие; той винаги бе харесвал това понятие или поне звученето му — но на следващия ден или на по-следващия то ще си е отишло. Вярата не беше непонятна за него, непонятно му беше как хората се държат за нея.

Вечер той я целуваше по очите и се опитваше сам да заспи с надежда. Но нещата не се подобряваха; те се влошаваха, и то именно заради това, че всяко внимателно изграждане на уталоженост, приемане, смирение, приспособяване — той не знаеше точната дума — оцеляваше само една-единствена нощ. Нищо не беше постигнато. Нищо не беше договорено. Денят започваше отначало така, сякаш именно в този момент ужасът се стоварваше върху нея за първи път.

И върху него.

[1] Начин на умиране (лат.) — Б.пр. ↑

6

Животът на Тайлър бе приключил много по-бързо. Като рязка жена във всичко, включително и в изневерите си, тя се бе справила по делови начин със смъртта. Тя уреди нещата, които се нуждаеха от уреждане, остави инструкции, изиска от Финклер определени обещания, сбогува се с децата си с минимума емоции, който можеше да понесе, след което се ръкува с Финклер като след бизнес сделка, която не е била нещо особено блестящо, но все пак, предвид на обстоятелствата, е можела да бъде и по-зле, и умря.

На Финклер му идеше да я разтърси и да извика: „Само това ли ще получа?“

Но с времето откри, че е имало неща, които тя е искала да му каже, въпроси, които е искала да повдигне, но не го е направила, било от нежелание да го разстройва, или от нежелание да разстройва себе си. Не нежни неща или сантиментални въпроси — макар че той продължаваше да намира писма, които й беше писал, както и снимки на тях двамата и на семейството, увити красиво, завързани с панделки и поставени на места, които вероятно са били свети за нея — а въпроси от практическо и дори спорно естество, като например документите около нейното приемане на юдаизма, голям брой негови статии, които тя без негово знание бе подредила в папки и изписала с коментари, както и касета със запис от предаването „Дезърт Айлънд Дискс“, в което той бе обявил пред света своя срам и за което тя се бе заклела, че никога, докато свят светува, няма да му прости.

В една кутия, надписана „Да се отвори от съпруга ми, след като вече съм си отишла“, за която той отначало си помисли, че е била приготвена за в случай че го напусне в един по-земен смисъл — дали тя някога сериозно е обмисляла да го напусне, питаше се той — откри свои снимки като симпатично еврейско момче по време на своя бар мицва, свои снимки като симпатичен еврейски младоженец, вземащ я за съпруга, свои снимки на симпатичен еврейски баща по време на бар мицвите на своите синове (последните сложени в отделен плик с голям въпросителен знак отгоре, сякаш тя го питаше защо, защо, Шмуели, си се съгласил на всичките тези церемонии, ако си смятал след това да се изсереш отгоре им?), заедно с голям брой статии върху еврейската вяра и ционизма, някои писани от него и отново изпъстрени с нейни бележки, а някои от други учени и журналисти, както и едно кратко машинописно послание, изпълнено с протест и изобилстващо от препинателни знаци, подвързано в найлонова папка като курсова работа, авторът на което беше не друг, а самата Тайлър Финклер, неговата съпруга.

Финклер се преви надве и се разрида, когато го откри.

Винаги беше смятал, че тя е твърде напрегната, за да бъде добър писател. Самият Финклер не беше факир на стила, но знаеше как да навързва изреченията. Един от критиците на първата от книгите му за самоусъвършенстване — Финклер тогава не беше сигурен дали да приеме рецензията му като доброжелателна или не — беше оприличил четенето на прозата му на пътуване с влак в компанията на някой, който може би е гений, но със същата вероятност би могъл да е и слабоумен. Писането на Тайлър не се колебаеше между тези две крайности. Да я четеш беше като да пътуваш с влак с несъмнено умен събеседник, който си изкарва хляба с писане на текстове за поздравителни картички. Това впрочем бе коментар, публикуван по повод на един друг от ранните бестселъри на Финклер, „Сократ и флиртовете, или как чрез разума да подобрим сексуалния си живот“.

Онова, което бе накарало Тайлър да изложи мислите си на хартия, бе внезапното прозрение, което бе получила за същността на своя съпруг. Че той е прекалено много евреин. Че не страда от недостиг на еврейски виждания или темперамент, а тъкмо обратното. И че това важи за всички тези Shande евреи. (Shande евреи беше нейното название за Засрамените. Shande на иврит означаваше срам в смисъл на безчестие и позор и именно това бе смятала тя за тях. Че те хвърлят позора.) А той, надутият пуяк, най-много от всички.

„Проблемът на моя съпруг“, пишеше тя, сякаш до адвокат по бракоразводно дело, макар получателят да бе той самият, „е че си мисли, че е прескочил еврейския стобор, който баща му е издигнал около него, но същевременно продължава да вижда всичко от ИЗЦЯЛО еврейска гледна точка, в това число и евреите, които го разочароват. Накъдето и да се озърне, в Йерусалим, в Стамфорд Хил[1] или в Елстрий[2], той вижда евреи, които не живеят по-добре от всеки друг. И понеже не са изключително добри, той по своята екстремистка еврейска логика заключава, че са изключително лоши! Също като ортодоксалните евреи, които презира, за да прави напук на баща си, моят съпруг арогантно се придържа към принципа, че евреите или съществуват, за да бъдат «завет за народа, светлина за езичниците» (Исая, 42:6), или не заслужават да съществуват въобще.“

Финклер се разрида отново. Не заради онова, в което жена му го обвиняваше, а заради детинската съвестност, с която цитираше Библията. Виждаше я как седи съсредоточена, приведена над страницата. Може би пресягаща се за Библията, за да е сигурна, че цитира правилно пророк Исая. Това го накара да си я представи като малко момиче в неделното училище, четящо за евреите с молив в уста, без да знае, че един ден ще се омъжи и ще отдаде живота си на такъв, както и че сама ще стане еврейка, макар и не в очите на ортодоксалните евреи като баща му. А може би не и в очите на самия Финклер.

Той никога не бе симпатизирал на еврейските аспирации на Тайлър. За него не беше необходимо да се жени за еврейка. Той беше достатъчно евреин — поне по родословие — и за двамата. Добре, каза той, когато тя му съобщи какво смята да прави. Предположи, че просто й се иска еврейска сватба. На коя жена не й се иска еврейска сватба? Нямаше проблем.

И така тя тръгна да се съветва с различни равини и когато му каза, че поема пътя на религиозното прераждане, той кимна, без да я слуша, така, сякаш му беше казала кой автобус ще хване до центъра. Всичко отнемало около година, информира го тя, а при нея може би и повече, защото започвала от нула. Добре, съгласи се той. Колкото време ти е необходимо. Не го каза, защото това щеше да му остави повече време за любовниците. Още не беше женен за Тайлър — тя не искаше да се омъжи за него, докато не стане еврейка — така че любовниците засега не бяха част от пейзажа. Той беше педантичен мъж. Никога не би си взел любовница, преди да има съпруга. Друга жена да, но любовница — не. Той беше философ и редът на нещата беше от значение за него. Тъй че нямаше конкретен мотив за безразличието му. Не можеше да съсредоточи вниманието си върху това, че Тайлър ще приема еврейската вяра, по простата причина, че изобщо не го беше грижа.

Тайлър посещаваше уроци всяка седмица в продължение на четиринайсет месеца. Там, доколкото той разбираше, я учеха на иврит, говореха й Бог знае какво за Библията, казваха й какво да не яде, какво да не облича, какво да не говори, учеха я как да върти еврейско домакинство и как да бъде еврейска майка. След това тя се бе изтипосала пред съвет от равини, беше се потопила (по нейно собствено настояване) във вода — и хоп! той се бе сдобил с еврейска булка. Когато тя всяка седмица се прибираше и се опитваше да го заинтересува с онова, което е научила, той не я слушаше. Неговият живот беше по-интересен. Той кимаше с глава, чакайки я да приключи, след което й съобщаваше, че е имал среща с издател. Макар още да не бе написал книга, той чувстваше, че има нужда от издател. Беше на прав път. Хората започваха да го забелязват. Ако тя имаше нужда от Мойсей, който да я отведе до Обетованата земя, той беше този Мойсей. Тя просто трябваше да го следва.

Той обръщаше толкова малко внимание на нейните уроци, че тя спокойно можеше да спи с някой от равините и той да не разбере. Такива неща се случваха. Равините също бяха хора от плът и кръв. А преподаването беше… е, Финклер знаеше какво е преподаването не по-зле от всеки друг.

Той нямаше да я упрекне, ако го бе правила. Сега, когато беше мъртва, му се щеше да е имала по-добър живот, отколкото той бе успял да й даде. Мъжът, помисли си той, е най-великодушен тогава, когато овдовее. Беше чел статия за това.

Вероятно на някой от тези уроци й бяха казали за стремежа на евреите да бъдат „светлина за езичниците“. Дали те — дали тъкмо равинът, с когото той й пожела да е имала връзка и за когото се надяваше, че тайно я е водил по еврейски ресторанти да я учи как се яде lokshen kugel[3], — дали той не й бе показал как да поставя в скоби главата и стиха от Библията, когато ги цитира?

Бедната Тайлър.

(Тайлър Финклер 49:3) Възрастта, на която беше умряла, и броят на децата, които беше оставила без майка.

Това разбиваше сърцето му. Но не означаваше, че иска да продължава да чете. Последното, което му се щеше да си спомня за жена си, бе детинското й еврейско образование. Той постави малкото есе обратно в папката му, изпрати му една въздушна целувка и после го върна заедно с цялата кутия обратно в дъното на гардероба й, където бе държала обувките си.

Едва онази вечер, когато се прибра у дома си, след като беше ходил да гледа „Синовете на Авраам“ заедно с Хефзиба и Треслъв, го обзе импулсивното желание да го види отново. И сам не знаеше защо. Може би се чувстваше самотен без нея. Може би копнееше да чуе пак гласа й. Или може би просто имаше нужда от нещо, каквото и да е, което да го спре да седне на компютъра и да играе покер.

Упреците й към него бяха същите, каквито ги помнеше, но сега ги приемаше с повече нежност. Понякога на един съпруг му трябва време, за да осъзнае, че си струва да се вслуша в думите на жена си.

Тя бе открила един парадокс.

(Само като си помисли човек — Тайлър да открие парадокс! На какви неща са способни жените, за които съпрузите им дори не подозират!)

Парадоксът беше следният:

„Shande евреите, с които моят съпруг си прекарва вечерите (когато не ги прекарва с любовницата си), обвиняват евреите и онези, които наричат техни «ционистки съмишленици», в това, че смятат, че притежават особен морален статус, който им дава право да се отнасят към всички останали като към боклуци; но това обвинение само по себе си почива върху предположението, че евреите действително притежават особен морален статус, заради който не би трябвало да постъпват така. (Помниш ли какво казваше на децата, Шмуел, когато се оплакваха, задето им се караш, че не правят нищо по-различно от останалите деца? Казваше им, «аз ви съдя от по-високи критерии». Защо? Защо ти — именно ти от всички хора — ще съдиш евреите от по-високи критерии?)“

Нейният собствен „мъдър“ съпруг й бе казвал, че държавата Израйел — той не можеше да понесе да й изрече името, без да вмъкне едно презрително „й“ — е създадена чрез акт на брутално завземане. Коя държава е създадена иначе, питаше Тайлър, споменавайки американските индианци и австралийските аборигени.

Финклер се усмихна, представяйки си Тайлър, в нейните бижута и кожи, угрижена за австралийските аборигени.

Начинът, по който тя виждала нещата…

Гледай й само наглостта! Начинът, по който тя виждала нещата. Тайлър Галахър, внучка на ирландски непрокопсаници, която като осемгодишна бе спечелила награда в неделното училище, задето бе нарисувала бебето Исус, протягащо пухкавите си ръчички, за да вземе коледните си подаръци от Тримата влъхви. Да му казва как тя виждала нещата.

Но тъй или иначе, това бе нейното мнение, независимо какво мислеше съпругът й по въпроса.

„Погром след погром, евреите са свеждали глави и са продължавали нататък. Бог ги е избрал за свой народ, Бог ще им помогне. Но Холокостът — да, да, Шмуели, Холокостът, именно Холокостът! Холокостът е променил това ЗАВИНАГИ. Евреите най-сетне са се събудили и са се осъзнали. Те сами е трябвало да се грижат за себе си. И това е означавало да имат своя собствена страна. Всъщност те вече са я имали, но нека не задълбаваме в това, г-н Палестина. Те е трябвало да имат своя държава, а когато имаш своя държава, ставаш различен от онова, което си бил, преди да имаш своя държава. Ставаш като всички останали! Само ти и твоите дружки не им позволявате да бъдат като всички останали, защото според теб, Шмуел, те все още са длъжни да се подчиняват на Бога (в когото самият ти не вярваш!) и да служат за пример на света!“

„Обясни на бедната си, необразована, поеврейчена съпруга защо иначе не желаеш да оставиш намира евреите от страната, която дори съм те чувала да наричаш Ханаан, ти шибан извратеняк такъв? Или се опасяваш, че ако не се намърдаш навреме с твоята критика, някой друг ще я изрече още по-гръмко? Да не би някакъв перверзен патриотизъм да те кара да опожаряваш земите, за които се боиш, че ще изгубиш, за да не паднат в ръцете на врага???

Отговори ми на следното: Защо не гледаш собствената си шибана работа, Шмуел? Никой няма да те съди редом с израелците, ако сам не се буташ. Ти си имаш своята страна, те имат тяхната — един факт, който, както ти сам каза по повод женитбата си с мен, «не извиква нито особена симпатия, нито особено порицание». Сега те са просто обикновени копелета, полуправи, полугрешни, като всички нас.

Защото дори ти, мой любими неверни съпруже, не си ИЗЦЯЛО грешен.“

Този път той не сгъна малкото й съчинение, за да го прибере, а поседя известно време над него. Бедната Тайлър. Което, както много добре знаеше, на финклерски идеше да рече бедният той. Тя му липсваше. Някога те се караха отново и отново, но в кавгите им винаги имаше известна привързаност. Изслушваха се един друг, като гласовете им бяха ежедневен източник на неусетна наслада и за двамата. Той копнееше да чуе гласа й отново. Какво не би дал да може да излезе във вече запуснатата им градина и да си сложи пръста върху възела от зелена връв, която тя постоянно го караше да й помага да завърже.

Те не бяха прекарали заедно достатъчно дълго, за да се каже, че са имали едно от големите брачни приключения, като това, изживяно от Либор и Малки, но все пак съвместното им пътуване беше приятно. И бяха отгледали три умни деца, независимо че някои от тях бяха по-умни от другите.

Той поседя и поплака малко. Хубавото на сълзите беше, че не придиряха. Нямаше нужда да знае за кого или за какво плаче. Плачеше за всичко.

Хареса му мисълта на Тайлър, че е като патриот, изгарящ онова, което се бои, че ще загуби. Не знаеше дали е вярна, но идеята му допадна. Дали същото не важеше и за Тамара? Дали всички Засрамени евреи не убиваха нещата, които обичат, от страх да не попаднат във вражески ръце?

Догадката на Тайлър можеше да е валидна колкото и всяка друга. Все нещо трябваше да обяснява странната, пламенна ненавист у тези хора. Самоомразата очевидно не успяваше да го стори. Мразещият себе си положително би изпаднал в мрачна изолация, докато Засрамените търсеха взаимно компанията си, насърчаваха се един друг, даваха групов израз на своите чувства, подобно на войници в навечерието на битка. Тъй че не бе изключено бедната Тайлър да е улучила и това да е само една нова версия на дълбоко вкорененото еврейско племенно поведение. Врагът оставаше същият, както открай време. Другите. Това беше просто последната тактика във вековечната война. Да убиеш своите, преди другите да са успели да го сторят.

Действително, Финклер винаги си бе тръгвал от срещите с тях със същото чувство, както и когато бе придружавал баща си в синагогата — че светът е прекалено еврейски за него, прекалено стар, прекалено родствен в един антропологичен, почти първобитен смисъл — твърде далеч, твърде дълбоко, твърде отдавна.

Той бе мислител, незнаещ точно какво мисли, освен че е обичал и се е провалил, че тъгува по жена си и че не е успял да избяга от онова, което го е потискало в юдаизма, като се е присъединил към група евреи, събиращи се, за да говорят трескаво за това колко е потискащо да си евреин. Тъкмо трескавото говорене за еврейството беше еврейско.

Той остана до късно, гледайки телевизия, като се опитваше да стои настрани от компютъра. Стигаше му толкова покер.

Но покерът служеше за определена цел. Т. С. Елиът беше казал на Одън[4], че причината вечер след вечер да играе пасианс е, че той бил най-близкото нещо до това да си мъртъв.

Пасианс, покер… Имаше ли разлика?

[1] Район в Лондон, населен с една от най-големите ортодоксални еврейски общности в Европа. — Б.пр. ↑

[2] Село в околностите на Лондон с население около 5000 жители. — Б.пр. ↑

[3] Еврейско ястие, подобно на макарони на фурна. — Б.пр. ↑

[4] Уистън Хю Одън (1907–1973) — английски поет и критик. — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

1

Приемаше се, че Майер Абрамски е страдал от тежка форма на депресия. Той имаше седем деца и жена му бе бременна с осмото. От израелската армия му бяха казали да се готви да изведе семейството си от селището, за чието основаване, съгласно Божия завет, бе помагал шестнайсет години по-рано. Тогава беше дошъл от Бруклин заедно с младата си жена, за да спази своята сделка с Господ. А сега му причиняваха това! Щяло да му бъде оказано съдействие при преселването, както и да бъде проявено разбиране към състоянието на жена му. Но селището трябваше да се премахне. Тъй бе рекъл Обама.

Всички се разбраха помежду си, че няма да си тръгнат мирно и тихо. Да го сторят щеше да означава, че се присъединяват към богохулството. Това бе тяхната земя. Не трябваше да я делят с никого, нито да правят уговорки, за да я запазят; тя си беше тяхна. Той можеше да посочи точния стих в Тората, където се казваше така. Това беше обещанието, това беше и мястото. Дори ако човек се вгледаше внимателно и четеше така, както трябваше да се чете, там се споменаваше и самата къща на Майер Абрамски. Ето. Точно тук, където страницата бе изтрита от показване.

След като заплаши да се барикадира в къщата заедно със семейството си и да застреля всеки, който се опита да ги изкара оттам — дори това да са негови събрята-евреи; събратята-евреи не изхвърляха своите сънародници от свещената земя, — Майер Абрамски прочете за себе си във вестниците. Според писанията той се бе поддал на обсаден манталитет. Обсаден манталитет! Какво друго очакваха? Не само Майер Абрамски бе този, който се намираше под обсада, а целият еврейски народ.

Той така и не изпълни заканата си да застреля еврейските войници, които щяха да го изкарат от дома му. Вместо това се качи на един автобус и застреля цяло арабско семейство. Майка, баща и бебе. Един, два, три куршума. Една, две, три жертви. Тъй бе рекъл Господ.

2

Не бе известно дали Либор е прочел за инцидента и се е повлиял от него. Но не изглеждаше твърде вероятно. Либор не бе чел вестници от седмици.

Не бе известно и дали си е купил вестник, който да чете във влака до Ийстбърн. Ако го бе направил, положително е щял да види снимките на Майер Абрамски на първата страница. Но дотогава Либор вече е бил взел своето решение. Защо иначе е щял да се качва на влака за Ийстбърн?

Във влака той седеше срещу сина на Треслъв Алфредо, без някой от двамата да познава другия. Това се разбра едва по-късно, като накара Треслъв да разгъне една невероятна верига от причинно-следствени връзки, в края на която откри своята вина. Ако той бе по-добър баща и не се бе отчуждил от Алфредо, сигурно щеше да го покани на вечеря у Хефзиба, където той щеше да се запознае с Либор, а ако познаваше Либор, щеше да го забележи във влака, а тогава…

С една дума, за всичко бе виновен Треслъв.

Алфредо пътуваше към Ийстбърн, облечен в смокинга си и с багаж за една нощувка. Щеше да свири „Честит рожден ден“ и други подобни по желание на публиката в най-добрия хотел в Ийстбърн същата вечер.

Беше му се сторило, че старецът срещу него изглежда някак жълт. По-късно каза, че му се е видял към стогодишен. Алфредо не си падаше много по старци. Тези неща вероятно започваха от бащите, а той не харесваше своя баща. В отговор на въпроса дали мъжът е изглеждал потиснат, или угрижен, той отново каза, че му се е видял към стогодишен — как иначе можеш да изглеждаш на тази възраст, ако не потиснат и угрижен? Не беше разговарял с него, освен колкото да му предложи ментов бонбон, който старецът бе отказал, и да го попита закъде пътува.

— Ийстбърн — бе отвърнал мъжът.

Да, очевидно, че за Ийстбърн, но къде по-точно? При роднини, в някой хотел? (Алфредо се надяваше да не е в хотела, където щеше да свири, защото клиентелата там и бездруго изобилстваше от старци.)

— Никъде — беше отговорът.

Либор бе малко по-конкретен в своя разговор с таксиметровия шофьор на пристигане в Ийстбърн.

— Бичи ’Ед — каза той.

— Вероятно имате предвид Бийчи Хед? — поправи го шофьорът.

— Нали това казах току-що — сопна се Либор. — Бичи Ед!

— Искате ли да ви оставя на някое определено място? Ресторанта, площадката за разглеждане…?

— Бичи ’Ед.

Шофьорът, който също имаше баща и знаеше как старите хора стават раздразнителни с възрастта, му обясни, че може да го изчака, ако желае. Или да дойде да го вземе по-късно, ако Либор му се обади.

— Има също и автобус — добави той. — Номер 12а.

— Не ми е необходим — отвърна Либор.

— Е, в случай че ви потрябвам — настоя шофьорът, като му подаде визитката си.

Либор я пъхна в джоба си, без да я погледне.

3

В застлания с каменни плочи ресторант той седна на малка кръгла масичка с изглед към морето и си поръча уиски. Стори му се, че масичката е същата, на която бяха седели с Малки в деня, когато много отдавна бяха идвали тук, за да тестват взаимно смелостта си, но беше възможно и да греши. Не че имаше значение. Гледката бе същата, брегът се извиваше шеметно на запад, суров и древен, а морето беше безцветно, като се изключи една тънка сребърна ивица на хоризонта.

Той изпи още едно уиски, после излезе от заведението и се заизкачва бавно по варовиковите хълмове, прегънат надве като дърветата и храстите, растящи по тях. Без слънчеви лъчи, които да го огряват, отвесният бряг изглеждаше зацапан като грамада от мръснобели скали, пропадаща в морето.

„Ще се иска доста кураж, за да го направиш“, си спомни, че бе казал на Малки навремето.

Малки бе замълчала, обмисляйки думите му. „Най-добре ще е по тъмно“, бе казала накрая, докато се връщаха обратно, хванати за ръце. „Бих изчакала да се стъмни и просто бих тръгнала напред.“

Той подмина малката купчина камъни, изглеждаща така, сякаш е била издигната от Исак или от Яков, с табелката с гравиран върху нея Псалм 93. Господ, Който е на високо, Е по-силен от гласовете на големи води, От силните морски вълни.

Стори му се, че безразборно забитите дървени кръстове са по-малко, отколкото ги помнеше. Положително трябваше да има повече. Освен ако, след подобаващ срок от време, не ги махаха. Какво беше подобаващ срок от време?

Но, от друга страна, имаше и един букет цветя, привързан за телената ограда. Купен от „Маркс и Спенсър“[1], все още с етикетчето с цената. 4,99 паунда. Не са се охарчили много, мина му през ума.

Мястото не беше безлюдно. От един автобус слезе голяма група пенсионери. Хора разхождаха кучетата си и пускаха хвърчила. Надничаха над перилата. Потръпваха. Една разхождаща се двойка го поздрави. Беше много тихо, гласовете се носеха над ръба на пропастта. Той чу блеене на овца. „Беее“. Освен ако не беше чайка. И си спомни за дома.

Нямаше доказателства в подкрепа на чудатото убеждение на Малки, че на любимия й съпруг ще е нужно невъобразимо много време, за да стигне до долу. Въпреки нейната увереност, че се е омъжила за изключителен мъж, той не полетя, нито се понесе над водата. Падна като камък, както и всеки друг.

[1] Верига магазини, специализирани основно в продажбата на облекло и луксозни хранителни продукти. — Б.пр. ↑

4

Майката на Алфредо бе тази, от която Треслъв научи, че Алфредо е седял срещу Либор във влака за Ийстбърн. Алфредо видя снимката на Либор в новините по местния телевизионен канал — журналист-ветеран среща смъртта си при третото самоубийство на Бийчи Хед за изминалия месец — и разпозна стогодишния старец, с когото бе разговарял във влака. Той спомена за това на майка си, която пък си направи труда да се свърже с Треслъв, когато на свой ред прочете името на починалия мъж във вестника и разпозна в него приятеля на бащата на своя син.

— Странно съвпадение — каза тя със същия глас от БиБиСи, с който навремето бе разгръщала купища от бликащи идеи и тровила живота на Треслъв.

— В какъв смисъл странно?

— В този, че Алфредо и твоят приятел са били в един и същи влак.

— Това е съвпадение, да. Кое го прави странно?

— Че двама души от твоето минало са се оказали заедно.

— Либор не е от моето минало.

— Всички са от твоето минало, Джулиан. Това е мястото, където ти държиш хората.

— Майната ти — каза й Треслъв и затвори телефона.

Това не бе начинът, по който научи за смъртта на Либор. В противен случай и сам не знаеше какво насилие би извършил над Алфредо и Джозефин. Той не желаеше да чува имената им в едно и също изречение с това на Либор, не искаше дори да мисли, че са живели в един живот с него. Младият глупак е трябвало да забележи, че нещо не е наред, трябвало е да въвлече стареца в разговор, трябвало е да съобщи на някого. Това не беше какъв да е влак. Беше близко до ума да оглеждаш добре хората, пътуващи сами за Ийстбърн, защото имаше кажи-речи само една причина, поради която сам човек да реши да ходи там.

Същото изпитваше и по отношение на таксиметровия шофьор. Кой откарва самотен старец на прочуто място за самоубийства в късен следобед и после го зарязва там? Всъщност точно тази мисъл мина и през ума на шофьора около час след като бе оставил Либор и той съобщи в полицията, но вече твърде късно. И това не на последно място опечаляваше Треслъв — че последните минути на приятеля му на тази земя са били прекарани в гледане на кретена Алфредо с неговата плоскодънна шапка и в обсъждане на времето с един тъпоумен шофьор от Ийстбърн.

Но не можеше да продължава да вини другите. Грешката бе негова по повече начини, отколкото можеше да изброи. Той бе пренебрегвал Либор в последните месеци, мислейки само за себе си. И дори когато се бяха видели, го бе занимавал единствено със сексуалната си ревност. Човек не говори за сексуална ревност — всъщност, ако има дори зрънце такт или здрав разум в главата си, не говори за нищо сексуално с един възрастен мъж, загубил наскоро жената, в която е бил влюбен през целия си живот. Това беше противно. И което беше още по-противно — дори по-лошо от противно, беше брутално — той бе обременил Либор с познанието за своята връзка с Тайлър. Това бе една тайна, която Треслъв трябваше да отнесе със себе си в гроба, както предполагаше, че бе сторила Тайлър. А също и Либор.

Не беше изключено това неканено признание да е сред причините, накарали Либор да сложи край на живота си — за да не трябва повече да търпи низостта на своя приятел. Треслъв бе видял лицето му да потъмнява, докато се хвалеше — за да наречем нещата със собствените им имена, той наистина се хвалеше — за онези откраднати следобеди с жената на Финклер; бе видял как светлината в очите на стареца помръква. Явно подобно злодейство е дошло в повече на Либор. Треслъв бе опетнил, опозорил, осквернил историята на дългогодишното приятелство между тримата мъже, бе превърнал доверието помежду им, съществуващо въпреки техните различия, в заблуда, в измислица, в лъжа.

Измамата умее да се разпростира. Възможно бе Треслъв да е омърсил не само романтиката на тяхното приятелство, а и всякаква представа за романтика въобще. След като една съкровена илюзия си отиде, кое ще спре следващата да тръгне подпре й? Дали грехът на Треслъв и Тайлър не бе отровил всичко? Разбира се, сама по себе си постъпката им нямаше как да убие Либор. Но можеше ли някой да твърди, че не е отслабила решимостта му да живее?

Треслъв с радост щеше да сподели всичко това с Хефзиба и да моли за опрощение в нейните прегръдки, но за целта трябваше първо да й разкаже за Тайлър, а това бе нещо, което не можеше да стори.

Тя самата беше достатъчно зле. Макар Либор да бе този, който ги беше събрал с Треслъв, Треслъв на свой ред бе направил Либор по-важен за нея, отколкото преди. Между двама им винаги бе съществувала привързаност, но пра-пра-племенниците рядко са твърде близки със своите пра-пра-вуйчовци. И все пак, откакто бяха заедно с Треслъв, тази стара, донякъде формална топлота, бе прераснала в обич, дотам, че за нея той сякаш винаги беше някъде наблизо, напомняйки й за леля й Малки и превръщайки любовта й към Треслъв в почти семейна връзка. Тя също се укоряваше, че е позволила на други грижи да обсебят вниманието й, когато е трябвало да държи Либор под око.

Но тези други грижи не я оставяха намира. Убийството на арабското семейство в автобуса бе непоносимо събитие. Всички, които познаваше, бяха ужасени. Ужасени от името на арабите. Ужасени за тях. Но да, ужасени също така и в очакване на последствията. Навсякъде, независимо от начина, по който се обясняваше историята на ционизма, евреите се рисуваха като кръвожадни чудовища — било кръвожадни поначало, като завоеватели на чужди земи, или кръвожадни впоследствие, като резултат от събития, превърнали ги малко по малко в непознаващи милост същества. И все пак никой евреин не приветстваше смъртта на това арабско семейство нито по улиците, нито в уединението на дома си; еврейските жени не се събираха край кладенците, за да ликуват с възторжени викове, нито еврейските мъже танцуваха в синагогите, изразявайки своята признателност към Всевишния. Не убивай. Те можеха да разправят каквото си искат, всички тези клеветници и сеятели на омраза, заклеймяващи евреите като расисти и насилници, но тази заповед бе запечатана в сърцата на евреите.

А на еврейските войници?

Е, Майер Абрамски не беше еврейски войник. Той по никакъв начин не объркваше моралните й понятия. Тя съжаляваше единствено, че е бил пребит с камъни. Би предпочела да го види съден от евреи и намерен хиляда пъти за виновен. Той не е един от нас.

И едва след това пребит с камъни от онези, чийто морален облик бе очернил.

Разбира се, след време щяха да вдигнат паметник в негова чест. Заселниците също се нуждаеха от своите герои. Кои бяха тези хора? Откъде се бяха взели изведнъж? Те бяха чужди на образованието и възпитанието й. Нямаха нищо общо с еврейското, което тя познаваше. Бяха рожби на всеобщото безумие, от същата порода като атентаторите-самоубийци и като всички останали вещатели на Края на дните и поклонници на смъртта и апокалипсиса, а не деца на Авраам, чието име позоряха. Но как да кажеш това на онези, които наново се стичаха по лондонските улици и площади, готови със своите плакати и лозунги, сякаш смисълът на живота им се състоеше в призоваване към насилие срещу единствената страна в света, където мнозинството от населението беше еврейско, и които бяха разочаровани от всеки нов ден, който не им поднасяше основания да го правят.

Всичко беше започнало отначало. Електронната й поща преливаше от съобщения, в които се говореше за хули и заплахи. Един от прозорците на музея беше строшен с тухла. Шейсетгодишен ортодоксален евреин бе пребит на автобусна спирка в Темпъл Форчън[1]. По стените на синагогите пак бяха започнали да се появяват графити, изобразяващи звездата на Давид, зачеркната със свастика. Интернет вреше и кипеше от лудост. Тя не можеше да понесе да разгърне вестник.

Случваше ли се нещо, или не?

Междувременно предстоеше медицинска експертиза за смъртта на Либор. И оставаха куп неотговорени въпроси в сърцата на онези, които го бяха обичали.

Тя имаше своята версия. Версията й беше, че Либор е отишъл да се разходи по здрач — самотна, меланхолична разходка, без съмнение, но все пак просто разходка — и е паднал. Случва се хората да падат. Не всичко е преднамерено.

Либор беше паднал.

[1] Район в Лондон, известен като място за пазаруване, а също и с еврейското си гробище, където са погребани голям брой известни личности. — Б.пр. ↑

5

— Най-трудното — каза Финклер на Треслъв — е да не определяш себе си според своите врагове. Това, че вече не съм Засрамен евреин, още не означава, че съм отстъпил от правото си да бъда засрамен.

— Защо постоянно трябва да намесваш това, че си засрамен?

— Звучиш като бедната ми жена.

— Така ли? — изчерви се Треслъв, свел глава.

За щастие Финклер не обърна внимание.

— Какво означава това за теб, питаше ме тя. Защо въобще те касае?

— А то ме касае, защото очаквам нещо по-добро.

— Не си ли твърде самомнителен?

— Ха! Отново сякаш слушам жена си. Да не би двамата случайно да сте ме обсъждали? Това е риторичен въпрос. Не, не мисля, че е самомнителност да приемам лично онова, което направи онзи маниак Абрамски. И ако смъртта на всеки къса част от мен, защото съм част от човечеството[1], то тогава всеки акт на убийство, извършен от някого, прави същото.

— Тогава приемай нещата лично като част от човечеството. Твоята самомнителност е именно в това, че ги приемаш лично само като евреин.

Финклер сложи ръка върху рамото на приятеля си.

— Защото накрая ще ми се въздаде като на евреин, независимо от това какво мислиш ти — отвърна.

Той се усмихна слабо, представяйки си Треслъв с еврейска шапчица. Двамата мъже се бяха дръпнали встрани, оставяйки семейството на Либор да постои необезпокоявано край гроба му. Службата бе приключила, но Хефзиба и още неколцина други бяха пожелали да останат и да помълчат, след като равините и гробарите бяха приключили своята работа. Когато и те си тръгнеха, щеше да дойде редът на Треслъв и Финклер.

Те всъщност не искаха да говорят за Абрамски. За него трудно можеше да се каже нещо прилично. Но се въздържаха да обсъждат Либор, защото се бояха от своите чувства. Треслъв, особено, бе неспособен да погледне земята, в която бе положен Либор — все още топъл, както си го представяше, все още обиден и наранен. До неговата могила от пръст бе гробът на Малки. Мисълта за това как ще лежат един до друг, смълчани до края на вечността, без смях, без музика, без мръсни думи, бе повече, отколкото можеше да понесе.

Дали той и Хефзиба…? Щяха ли изобщо да му разрешат да легне в еврейско гробище? Те вече бяха питали. Всичко зависеше. Ако тя искаше да бъде погребана там, където бяха погребани родителите й, в гробище с ортодоксална управа и порядки, на Треслъв вероятно щяха да му откажат да бъде положен редом с нея. Ако обаче… Захванеш ли се с евреин, възникваха купища усложнения, както бе открила и Тайлър. Жалко, че не беше още жива, за да я попита. „По отношение на вечния покой, Тайлър…?“

Либор и Малки бяха пожелали да ги положат в общ гроб, един над друг, но и за това бяха възникнали спънки, както възникват спънки за всичко в живота и смъртта, макар никой да не беше сигурен дали са от религиозно естество, или просто защото земята беше прекалено камениста, за да се изкопае достатъчно дълбок гроб за двамата. А и без това, както се бе пошегувала Малки, така само щяха да се карат кой да бъде отгоре. В крайна сметка ги бяха положили демократично, редом, като в благоприлична двойна спалня.

Хефзиба им даде знак, че с останалите роднини ще си тръгват. Тя изглеждаше възхитително, помисли си Треслъв, цялата загърната и забулена в черно, като викторианска вдовица. Величествена опечалена. Треслъв отвърна с жест, че с Финклер ще останат още малко. Двамата се хванаха подръка. Треслъв бе благодарен за подкрепата. Струваше му се, че коленете му всеки миг ще се подгънат. Гробищата не му понасяха добре. Те му говореха прекалено ярко за края на любовта.

Ако се бе огледал наоколо, щеше да остане впечатлен от липсата на образци на ваятелското изкуство. Еврейското гробище е голо, глухо място. Сякаш стигне ли човек дотам, вече няма какво да се каже. Но той бе свел поглед към земята, надявайки се да не вижда нищо.

Двамата мъже застанаха неподвижно редом, като че ли самите те бяха надгробни камъни.

— До каква долна служба можем да паднем, Хорацио![2] — каза Финклер след кратко мълчание.

— Съжалявам — отвърна Треслъв. — Не мога да играя. Не и днес.

— Имаш право. Не исках да прозвучи непочтително.

— Знам — каза Треслъв. — Не бих те обвинил в подобно нещо. Не се съмнявам, че го обичаше толкова, колкото и аз.

Помежду им отново настъпи тишина.

— Е, какво можехме да направим по-различно? — попита Финклер.

Треслъв бе учуден. Подобен род въпроси обикновено идваха от него.

— Да го наглеждаме.

— Дали щеше да ни позволи?

— Ако го бяхме направили както трябва, нямаше да забележи.

— Странно — рече умислено Финклер, без да се опитва да възрази. — Имах чувството, че ни е изоставил.

— Той направи именно това.

— Имам предвид по-рано.

— Колко по-рано?

— Когато Малки умря. Не смяташ ли, че след нейната смърт той сякаш спря на едно място?

Треслъв размисли за момент.

— Не, аз не виждам нещата така — отвърна. За Треслъв смъртта на една жена беше само началото. Той бе мъж, създаден, за да скърби. Винаги си се бе представял превит надве, като посивял от старост Томас Харди, спохождащ местата на някогашната си любов[3]. Либор дори му се бе сторил леко оживен, ако изобщо беше забелязал някаква промяна у него след смъртта на Малки. Самият той на негово място би изградил един много по-смутен и изтерзан образ. — Ако питаш мен — продължи той, — Либор ни изостави, откакто аз се събрах с Хефзиба.

— Кой е самомнителният сега? — попита Финклер. — Или може би си мислиш, че от този момент нататък е решил, че е приключил с делата си на грешната земя?

Ако Финклер смяташе, че това е самомнителност, какво ли би казал, ако някога научеше, че според Треслъв Либор се бе самоубил, защото бе разбрал за съвместната им изневяра с Тайлър? Не че някога щеше да научи. Разбира се, освен ако вече не знаеше.

— Не, разбира се, че не мисля така. Но моето ново начало с Хефзиба, тъй да се каже… — Какви ги говоря, зачуди се Треслъв, защо се оправдавам? — … моето ново начало с Хефзиба може да го е навело на мисълта, че за него самия няма да има повече нови начала.

— В такъв случай е трябвало да общува повече с мен — каза Финклер. — Аз щях да му правя компания в липсата на нови начала.

— О, хайде стига.

— Какво хайде стига. Ние не можехме да се мерим с теб. Твоето бе начало, слагащо край на новите начала. Ти не беше вдовец. Не беше дори разведен. Започна от нулата. Нова жена, нова религия. Аз и Либор бяхме двама мъртъвци, населяващи една мъртва вяра. Ти ни взе душите и по двата пункта. Бъди жив и здрав, ние и бездруго вече не се нуждаехме от тях. Но не можеш да се преструваш, че тримата сме били заедно в каквото и да било. Ние не бяхме тримата мускетари. С него умряхме, за да можеш да живееш ти, Джулиан. Стига това да не е прекалено християнска мисъл за подобно място. Ти ми кажи.

— Какво ли разбирам аз, Сам, освен че ти изобщо не си мъртъв.

А може би беше? Сам мъртвецът. Треслъв не смееше да вдигне очи от земята, за да погледне приятеля си. Не го беше виждал, откакто бяха дошли тук. Не беше виждал нищо и никого — освен, разбира се, Хефзиба, която нямаше как да пропусне.

— Както той, така и аз… — започна Финклер, но не успя да довърши. Една жена бе приближила до тях. Тя застана тихо, явно притеснявайки се да не попречи на разговора им. След секунда се наведе, взе шепа пръст и я пръсна като семена над могилата от земя.

Мъжете замълчаха и тя се почувства неловко.

— Извинете — каза. — Ще дойда отново по-късно.

— Моля ви, няма нужда — отвърна Финклер. — Ние след минутка си тръгваме.

Преди тя да се изправи, Треслъв успя да я огледа. Възрастна жена, но не състарена, елегантна, с глава, покрита с лек шал. Направи му впечатление, че се държи уверено, сякаш не за първи път й се налага да присъства на погребения в еврейски гробища. Треслъв вече бе установил, че еврейската вяра плаши дори евреите. Малцина се чувстваха свойски с всички тези обреди и церемонии. А тази жена не бе впечатлена дори от смъртта.

— Роднина ли сте? — попита Финклер. Искаше да й каже, че семейството вече си е тръгнало и ако желае да се присъедини към тях…

Тя се изправи без затруднение и поклати глава.

— Просто стара приятелка.

— Ние също — каза Треслъв.

— Това е един много тъжен ден — рече жената.

Очите й бяха сухи. Много по-сухи от тези на Треслъв. Той нямаше представа колко са сухи очите на Финклер.

— Изключително — каза той. Финклер също кимна в знак на съгласие.

Тримата се отдалечиха от гроба заедно.

— Казвам се Еми Опенщайн — представи се жената.

Двамата мъже също си казаха имената. Нямаше ръкувания.

Това се хареса на Треслъв. Евреите ги биваше в това да правят всеки един случай различен от останалите, мина му през ума. Неспазването на протокола го смути, но и го възхити. Добре беше да се отделят нещата едни от други. Защо тази вечер е различна от всички останали вечери? Или пък не беше чак толкова добре? Те следваха различията чак до гроба.

— Преди колко време сте го виждали за последно? — поинтересува се Еми Опенщайн.

Тя искаше да знае как се е чувствал той през последните дни преди смъртта си. Каза им, че тя самата не го е виждала от месеци, но са се чували няколко пъти по телефона.

— Значи обичайно често сте се срещали с него? — попита Треслъв. Стана го яд заради Малки.

— Не, напротив. Обичайно се срещахме веднъж на половин век.

— Разбирам.

— Потърсих го отново след всичките тези години, защото се нуждаех от помощта му. Предполагам онова, което искам да чуя, е, че не съм му докарала повече притеснения, отколкото е могъл да понесе.

— Никога не е споделял нещо такова — успокои я Треслъв. Искаше му се да добави, че Либор никога дори не е споменавал за съществуването й, но не можеше да си позволи да бъде чак дотам жесток с жена на нейната възраст.

— И той предостави ли ви помощта си? — попита Финклер.

Тя се поколеба.

— Предостави ми своята компания — отвърна накрая. — Но колкото до помощта си, не, не мога да кажа, че ми я е предоставил.

— Нетипично за него.

— Да, и аз така си помислих. Макар че, естествено, след толкова много време нямаше откъде да знам как ще постъпи. Все пак ми се стори, че го заболя, като ми отказа. Странното беше, че сякаш самият той искаше да го заболи. И, разбира се, сега дълбоко ме натъжава, като си помисля, че в известен смисъл аз съм била средството, чрез което се е наранил.

— Всички ние се наказваме с подобни мисли — каза Финклер.

— Наистина ли? Съжалявам да го чуя. Но за приятелите е естествено да се чувстват така. Аз не съм му била приятелка от толкова дълго, че нямам, по-точно нямах, право да се считам за такава. Но ми трябваше помощта му.

В крайна сметка тя им разказа за какво го бе помолила. Разказа им за дейността, която развиваше, за онова, от което се боеше, за омразата срещу евреите, започваща да трови света, в който бе живяла през целия си живот, свят, където хората някога се бяха гордели с това, че мислят, преди да се втурнат да съдят някого, както и за внука си, ослепен от човек, когато тя без колебание можеше да нарече терорист.

И двамата мъже бяха впечатлени от чутото. Тя каза, че Либор отначало също се е впечатлил, но последния път, когато го е видяла, сякаш бил решил да обърне гръб на всичко. Казал й, че просто така стоят нещата. Че подобни неща се случват на евреите. И да не го занимава повече с това.

— Либор е казал подобно нещо? — попита Треслъв.

Тя кимна.

— Значи е бил по-зле, отколкото си мислех — каза той. Емоцията, която замъгляваше очите му още откакто бе видял ковчега на Либор да се спуска в земята, започна да го души.

Финклер също се затрудняваше да намери думи. Спомни си за всички спорове, които бе водил с Либор на тази тема. И не изпита никакво удоволствие, че Либор най-накрая се е предал. Някои спорове не се водят, за да ги спечелиш.

На раздяла Финклер и Еми Опенщайн взаимно си пожелаха дълъг живот. Хефзиба бе споменала на Треслъв за този обичай. На погребение евреите си пожелаваха един другиму дълъг живот. Това бе техният глас в името на продължаването на живота пред лицето на смъртта.

Той се обърна към Еми Опенщайн.

— Желая ви дълъг живот — каза, като вдигна очи.

[1] Цитатът е от стихотворението „За кого бие камбаната“ от сборника „Молитви при неочаквани случаи“ на английския поет и проповедник Джон Дън (1572–1631). — Б.пр. ↑

[2] Цитатът е от „Хамлет“, Пето действие, Първа сцена, когато Хамлет държи в ръка черепа на Йорик. — Б.пр. ↑

[3] Английският поет и писател Томас Харди (1840–1928) е преживял особено тежко смъртта на първата си съпруга Ема Гифърд, като е посещавал многократно местата, свързани с любовта им, и е написал сборник стихове, повлияни от кончината й. — Б.пр. ↑

6

Треслъв, който винаги е сънувал, сънува, че го канят в стаята на смъртник. Вътре е тъмно и мирише. Не на смърт, а на храна. На останки от агнешки котлети, престояли твърде дълго. По-точно, онова, което подушва, е сладкият мирис на агнешка лой. Странно, защото си спомня, че Либор му е казвал, че не може дори да вкуси агнешко, защото като малък е имал агънце, което хрупало трева на моравата зад къщата му в Бохемия. „Беее“, казвало агънцето на малкия Либор. „Беее“, отвръщал му малкият Либор. След като веднъж си разговарял с агънце, после не можеш да го ядеш, му беше обяснил той. Същото е и с другите животни.

В своя сън Треслъв се пита какво ли е ял свети Франциск[1].

Той със сигурност знае, че е дошъл, за да отдаде последна почит на Либор, но се бои да го види. Страхува се от лицето на смъртта.

За негов ужас от леглото вътре се разнася слаб глас.

— Джуиан, Джулиан. Ела… да ти кажа нещо.

Гласът не е на Либор. Той е на Финклер. Едва доловим, но определено е на Финклер.

Треслъв знае какво ще чуе. Финклер пак ще се прави на умник, играейки техните училищни игри. „Ако съм бил макар за кратко време във твоето сърце“, ще му каже ей сега, „поотложи мига на щастието…“[2]

А Треслъв ще му отвърне: „Кой миг да поотложа?“

Той пристъпва към леглото.

— По-близо — казва Финклер. Гласът му изведнъж добива сила.

Треслъв се подчинява. Когато вече е толкова близо, че усеща дъха на Финклер, Финклер изведнъж сяда и се изхрачва в лицето му с яростен поток от гнусотия — слуз, вкиснало вино, агнешка лой, повръщано.

— Това е за Тайлър — казва той.

Треслъв вече е наясно със сънищата си. Затова дори не си прави труда да се запита дали това действително е било сън, или просто материализирал се ужас.

Било е и двете.

Нито дали ужасът не е бил наполовина желание.

Не е ли всеки ужас наполовина желание?

* * *

Той отново бе започнал да се буди със старото усещане за абсурдна загуба. След което да търси причината за острото си чувство на разочарование и да я открива в различни спортни катастрофи: някой тенисист, който изобщо не го интересуваше, бе загубил от друг тенисист, за когото дори не бе чувал; английският отбор по крикет бе претърпял поражение някъде на Индийския полуостров; някакъв футболен мач, все едно кой, бе завършил с несправедлив резултат; или дори играч на голф бе ударил накриво на последната дупка — а голфът бе игра, която той нито играеше, нито следеше.

Спортът не му носеше разсейване от неговата меланхолия; спортът беше израз на тази меланхолия. Празнотата на спортното очакване бе празнотата на неговото очакване.

Навремето той намираше в това нещо еврейско, едно жадно търсене на разочарованието и провала, все едно да си привърженик на отбора на „Тотнъм Хотспър“, както бяха някои от еврейските приятели на Хефзиба, но вече не беше толкова сигурен.

Беше видял твърде много изгреви. Изгревите не му понасяха добре.

„На теб ти трябва изгрев, който да се случва някъде към обяд“, се бе пошегувала Хефзиба, когато най-сетне бе разкрила страха му от тях. Самата тя ги обожаваше и през първите им месеци заедно го будеше, за да ги види. Едно от преимуществата на нейния апартамент с висока тераса беше, че човек можеше направо да излезе от спалнята и да се наслаждава на великолепната панорама на лондонското утро. А едно мерило за неговата любов към нея бе това, че в мига, в който тя го побутваше, той ставаше и излизаше заедно с нея на терасата, за да ахне пред гледката така, както знаеше, че ще й хареса. Зората бе тяхна стихия. Тяхно творение. Треслъв беше новороденият щастлив мъж и евреин. Докато пукваше зората, всичко в техния свят бе наред. И не само в техния свят. В целия свят.

Е, зората продължаваше да пуква, но техният свят вече не беше наред. Той не я обичаше по-малко. Тя не бе загубила чара си за него. Нито пък, надяваше се, и той за нея. Но Либор беше мъртъв. Финклер умираше в сънищата му, а също, ако се съдеше по вида му, се разлагаше и в реалния живот. А той, Треслъв, не беше евреин. За което вероятно трябваше да е благодарен. Сега не беше добър момент да си евреин. И никога не е бил, той знаеше това. Нито дори ако се върнеше хиляда, две хиляди години назад. Но бе смятал, че е добър момент поне той да е евреин.

Явно се оказваше невъзможно да съществува само един щастлив евреин сред остров от тревожни или засрамени евреи. Още по-малко когато този евреин не е истински.

Сега ставаше рано не защото Хефзиба го будеше да гледа красотата на изгревите, а защото не можеше да спи. Тъй че това бяха неохотни, негодуващи изгреви. Хефзиба бе права за тяхното великолепие. Но не и за пукването им. Глаголът беше грешен. Той предполагаше прекалено внезапна и устремна поява. Докато от нейната тераса великата лондонска зора се появяваше пред погледа с бавно кървене, първо като тънка ивица червена кръв, процеждаща се над покривите, обагряща един по един прозорците на сградите, в които бе успяла да проникне, като при беззвучен военен преврат. Някои сутрини тя беше като море от кръв, надигащо се от дъното на града. По-нависоко небето се обезобразяваше от безформени петна от синьо и моравочервено като след побой. Накрая, изкарана с юмруци и ритници, светлината озаряваше поредния заложнически ден.

Треслъв, по халат, крачеше по терасата и сърбаше прекалено горещия си чай.

В това имаше някакъв позор. Той не беше сигурен позор за кого. Може би просто за живата страна на природата. Заради това, че не бе успяла да надмогне своя надигащ се прилив от кръв след толкова стотици хиляди години опитване. Или може би позорът бе за града? Заради илюзията за цивилизованост, която той създаваше? Заради неговото безлико упорство, подобно на тъпия, мулешки инат на дете, което не желае да си научи урока? Кой от тях бе погълнал Либор така, сякаш никога не го е имало, и щеше не след дълго да погълне и останалите от тях? Кой бе виновен?

Или пък позорът беше за самия него, Джулиан Треслъв, който приличаше на всеки и на всичко, но всъщност бе никой и нищо. Той отпи от чая, изгаряйки езика си. Конкретност като тази, която той търсеше — ако някой толкова неопределен като него изобщо имаше право да търси конкретност, — не бе необходима. Позорът беше повсеместен. Дори само да бъдеш човешко животно беше позор. Животът беше позор, един абсурден позор, надминат в своята позорност единствено от смъртта.

Хефзиба го чу да става и да излиза навън, но не пожела да го последва. Вече нямаше очарование в това да споделя изгревите с него. Човек усеща, когато този, с когото живее, намира живота за позорен.

Естествено, за да е честна пред себе си, тя трябваше да се запита дали грешката не е била нейна. Не толкова за нещо, което е сторила, колкото за нещо, което е трябвало да стори. Треслъв беше поредният от дълга върволица мъже, които се нуждаеха от спасяване. Дали при нея идваха само такива мъже — изгубени, объркани, безпризорни? Или просто нямаше друг вид мъже? И в двата случая техните искания я изтощаваха. За каква я вземаха, за Америка? „Дайте ми вашите уморени, бедни… злочестите, отхвърлени от вашите брегове“[3]. Тя изглеждаше достатъчно силна и сигурна, за да ги приюти, там бе проблемът. С голяма вместимост. Като сигурно пристанище.

Е, поне в това Треслъв беше сбъркал. Тя не го бе спасила. Може би защото беше неспасяем.

Тя знаеше, че състоянието му до голяма степен се дължи на смъртта на Либор. Той все още не можеше да я осъзнае. И по неясни за нея причини като че ли обвиняваше себе си. Освен че, в добавка, просто му липсваше компанията на Либор. Ето защо беше най-добре да не му се натрапва с въпроси от рода на „Да не ми се сърдиш за нещо, миличък?“ Най-разумно беше да го остави за известно време на мира. И тя самата се нуждаеше от малко уединение. Тя също скърбеше. Но все пак не можеше да го разбере и го съжаляваше.

И като капак на всичко музеят…

С наближаване на откриването тя ставаше все по-неспокойна. Не защото сградата нямаше да бъде напълно завършена — това не беше от значение — а защото атмосферата беше неподходяща. Точно сега хората искаха да чуват по-малко за евреите, а не повече. Има моменти, в които човек отваря врати за света, и моменти, в които ги затваря. Ако зависеше само от нея, Хефзиба щеше просто да запечата музея.

Единственото, на което можеше да се надява, бе, че светът, по някакъв каприз, ще промени настроението си, че грозните приказки ще спрат от само себе си и че свеж порив на вятъра ще издуха смъртоносните миазми, които тровеха евреите и техните начинания.

Тъй че нейното занимание беше надеждата.

Със сведена глава, затаен дъх и стиснати палци.

[1] Католически светец и покровител на животните, който според легендите разговарял с тях. — Б.пр. ↑

[2] „Хамлет“, Пето действие, Втора сцена. — Б.пр. ↑

[3] Текстът е от сонета „Новият колос“ на американската поетеса Ема Лазарус, изписан на пиедестала на Статуята на свободата. — Б.пр. ↑

7

Но не беше в нейната природа да се предава пасивно на волята на събитията. Не можеше да остави нещата да се случат така, както нейните работодатели, филантропичните спонсори на музея, искаха да ги остави. Тя за пореден път изтъкна неподходящата ситуация. Едно отлагане щеше да е неловко, наистина, но не и нечувано. Можеха да се оправдаят със забавяния около ремонта. С кризата. С това, че някой се е разболял. Че тя се е разболяла.

Това нямаше да е лъжа. Тя не беше в добро душевно здраве. Четеше неща, които не й бяха от полза — за неудържимо ширещата се теория на конспирацията, за това, че евреите са планирали 11 септември, евреите са сринали банките, евреите тровят света с порнография, евреите търгуват с човешки органи, евреите са изфабрикували собствения си Холокост.

Шибаният Холокост. Думата Холокост пораждаше у нея същите чувства, както и думата антисемит — Хефзиба проклинаше онези, които бяха направили така, че тя да се изтърка и принизи. Но какво можеше да направи? Атмосферата бе надъхана с шантаж. Млъквайте за вашия шибан Холокост, казваха те, или ние ще отречем, че изобщо някога се е случвал. Което означаваше, че тя не можеше да замълчи.

Холокостът бе станал разменна монета. Тя наскоро се бе сблъскала със своя бивш съпруг — не Ейб адвоката, а Бен богохулника, актьора, сладкодумеца и лъжеца (странно как едва се бе натъкнала на единия си бивш съпруг и хоп, отнякъде беше изникнал и вторият) — и го бе слушала да й разказва някаква дяволска история за това как спял с жена, която отричала Холокоста, и си разменял с нея цифри срещу сексуални наслади. Свалял някой и друг милион, ако тя му направела еди-какво си, но пак го прибавял обратно, ако трябвало той да й направи нещо друго.

— Чувствах се като онзи във филма, как му беше името… — й каза той.

— Дай ми някакъв джокер.

— Онзи, дето имаше списък.

— Ко-ко?[1]

— Казвал ли съм ти, че веднъж играх Микадо, и то в Япония?

— Поне хиляда пъти.

— Така ли? Караш ме да се червя. Но не, не този. Другият със списъка.

— Шинддер?

— Да, Шинддер — само че в моя случай аз спасявах онези, които вече са били изтребени.

— Това е гадно, Бен — каза тя. — Това сигурно е най-гадната шега, не, двете най-гадни шеги, които съм чувала.

— Че кой се шегува? Така стоят сега нещата. Холокостът вече е стока, с която можеш да търгуваш. Дори в Испания един кмет отменил деня за възпоменание на Холокоста в града си заради Газа, като че ли между двете има някаква връзка.

— Знам. Идеята му била, че мъртвите от Бухенвалд можело да се споменават само ако живите от Тел Авив се държат прилично. Но въпреки това не ти вярвам.

— За кое?

— Че си спал с жена, отричаща Холокоста. Дори ти не би направил това.

— Направих го от благородни подбуди. Надявах се, че ще мога да я чукам до смърт.

— Защо просто не я удуши, без да я чукаш?

— Аз съм набожен евреин.

— За отричащите Холокоста е разрешено. Не само че е разрешено, а е направо задължително. Това е Единадесетата Божия заповед — Извий врата на всички отричащи, ибо отричането е мерзост.

— Сигурно е така, но исках също и да я вкарам в правия път. Както с проститутките. Нали ме познаваш…

— Все с това меко сърце…

Той щеше да я целуне, ако му бе позволила.

— Да, все с това меко сърце.

— И успя ли?

— Какво да съм успял?

— Да я вкараш в правия път.

— Не, но успях да кача с 3 милиона.

— Какво трябваше да направиш за целта?

— Не питай.

Тя не разказа на шефовете си историята на Бен. Никога не се знаеше кое ще се стори смешно на един евреин и кое не.

Колкото до музея, той щеше да отвори тогава, когато те бяха решили. Човек не можеше да подвива опашка от страх. Не и в двайсет и първи век. Не и в Сейнт Джонс Ууд.

[1] Герой от комичната опера „Микадо“ на Артър Съливан, който има списък на хора, които няма да липсват на никого, ако бъдат екзекутирани. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

1

В сутрините, когато позорът беше прекалено голям, за да го понесе и прекалено обиден, за да позволи на бедната Хефзиба да го гледа, Треслъв си обличаше палтото, излизаше от апартамента и се разхождаше през парка до жилището на Либор. Той все още възприемаше мястото като жилището на Либор. В това нямаше никаква илюзия, той не очакваше да види Либор на прозореца или нещо подобно. Но частица от Либор оставаше скътана там, по същия начин, както той се опасяваше, че частица от неговия позор продължава да стои на терасата на Хефзиба дори след като телом той е излязъл.

По това време Риджънтс Парк бе владение на бягащите за здраве, собствениците на кучета и гъските. Всеки вид птици имаше своя час. В ранното утро собственици бяха гъските, които излизаха на сушата и ровеха земята с човките си, търсейки в пръстта онова, което им принадлежи. После идваше ред на чаплите, след това на лебедите и накрая на патиците. Добре би било, мислеше си Треслъв, ако хората се научеха да уреждат живота си по подобен начин. Да зарежат разприте за земя и просто да си разпределят деня. Сутрин мюсюлманите, следобед християните, вечер евреите. Или в някакъв друг ред. Нямаше значение кой кога, важното беше всеки да получи своя дял.

Паркът беше най-голямото открито пространство за размисъл в Лондон, по-голямо дори от Хемпстед, където прекалено много мислители се блъскаха помежду си за мисловното пространство. В някои сутрини на Треслъв му се струваше, че е единственият в целия парк, който мисли — просто мисли, не мисли, докато тича или докато си разхожда кучето, а само мисли и нищо повече. Той изпращаше мислите си от единия край на парка и ги подхващаше отново в другия, пренесени от иначе неангажираните с нищо дървета по начина, по който телеграфните стълбове пренасят човешкия глас. Същите мисли, с които бе влязъл в парка, го очакваха и на излизане.

Това не беше целенасочено мислене, а просто мислене. Изживяване на самия себе си. Мислене в смисъл на съществуване вътре в ума.

И до какво водеха тези сутрини на свободно, безпрепятствено мислене?

До нищо.

Нула.

Gomisht.

Отначало, когато се запознаха с Хефзиба, си бе представял, че ще се разхождат заедно до езерото, ще посядат за половин час на някоя пейка, ще гледат чаплите, ще говорят за евреите и за природата — защо тя така рядко се описва в Библията, защо дори картината на Рая е толкова бегла откъм растителност, и така нататък — и ще чакат Либор да се присъедини към тях. А когато той дойде, след много взаимни целувки, Хефзиба ще ги остави, за да отиде в музея, а Либор и Треслъв ще се разхождат подръка като двойка възрастни австро-унгарски господа и ще си разменят анекдоти на идиш, който дотогава Треслъв ще е усвоил удивително добре. По-късно ще седнат отново на пейката край езерото и Либор ще му обяснява защо евреите са такива експерти в градския живот. Треслъв бе живял в метрополията през целия си живот, но не се беше „пропил“ с нея така, както Либор. Каквото бяха гъските за езерото в Риджънтс Парк, това бе и Либор за улиците край него. А дори не бе роден тук и произнасяше грешно половината от английските думи, с които си служеше. Треслъв не само искаше да му обяснят това умение, но искаше и да научи как може да го постигне.

Ако тази мечта бе останала неосъществена, това се дължеше единствено на обстоятелствата. Хефзиба бе твърде заета, Треслъв твърде разсеян, времето беше дъждовно, а Либор първо не искаше, после не можеше, а накрая и съвсем изчезна от живота на Треслъв, подобно на неканен призрак. Но той, Треслъв, я бе желал от цялото си сърце. Тя трябваше да бъде начин на живот. Не път към нов начин на живот, макар и той да се виждаше как излиза от нея като една различна личност, а самият нов живот. В това щеше да се състои той — в разходки с Хефзиба и Либор в тяхната полурайска градина, колкото и да бе недооценена от природна гледна точка; двама евреи от двете страни и още един евреин, или поне подобие на такъв, по средата.

Е, сега симетрията беше нарушена. Всъщност идеята за нея винаги бе принадлежала единствено на Треслъв и на никой друг. Само Треслъв бе този, който търсеше път. Либор бе извървял своя. А Хефзиба беше щастлива там, където се намираше, докато не се бе появил Треслъв, за да я идеализира до смърт.

Тъй че сега всяко излизане в парка представляваше мемориална разходка за новия живот, който не се бе състоял. Всички, които го погледнеха — макар никой да не го поглеждаше, защото собствениците на кучета се интересуват единствено от онова, което се намира на края на каишката им, а бягащите за здраве от пулса си — биха го взели за мъж в траур.

Това, което нямаше как да узнаят, бе колко силно и за колко много неща скърби.

Треслъв не можеше да каже кое бе направило именно този ден по-различен от всички останали — кое го бе накарало да се върне в парка, след като бе извървял поклонническия си път до дома на Либор. Той мина по обичайния си маршрут, чешейки крастата на спомените си, мина през портата на парка, излизаща най-близо до апартамента на Либор, после застана пред него и в продължение на половин час гледа нагоре към прозорците, представяйки си стаите зад тях и това, което бе виждал и правил там — свирещата Шуберт Малки, безбройните оживени вечери, тежките мебели на Либор, неговите чехли с монограм, как Либор и Финклер се препират за Изрррае, първата среща с Хефзиба — „Ако ще ти е по-лесно, наричай ме Джуно“. Той имаше само хубави спомени от апартамента на Либор, независимо че бе пролял не една и две сълзи в него и че на няколко пресечки оттам го бяха обрали — което, впрочем, също беше хубав спомен, защото в крайна сметка го бе отвело до Хефзиба.

Обичайно след това той минаваше с бърза крачка покрай БиБиСи, това свърталище на плъхове, откъдето нямаше нито един приятен спомен, постояваше за кратко пред витрината на „Ж. П. Гивие“, вдишваше аромата на пури, който все още се излъчваше от тухлената стена на мястото, където баща му бе държал своя магазин, отбиваше се някъде за едно кафе, поддавайки се просто ей-така на малко меланхолия — разполагаше с твърде много време, в това бе проблемът, твърде много чакане за онова, което имаше да става — и накрая се прибираше у дома с такси. Но в този ден, понеже времето бе по-меко и приятно, отколкото от седмици насам, с пухкави, бели облаци, галещи небето, той отдели на всички тези неща два пъти повече време от обикновено, след което реши, че ще отиде да хапне един изкупителен сандвич със солено говеждо в ресторанта, където бе осквернил слуха на Либор, а после да се върне в парка и да се прибере бавно пешком по пътя, по който бе дошъл. Към средата на следобеда се почувства капнал от умора и за свое собствено учудване задряма на една пейка като стар бездомник. Събуди се с изтръпнал врат и провиснала на гърдите брадичка. Нарочно бе поел по заобиколни алеи на връщане, без да бърза, минавайки през по-отдалечените части на парка. Тук всъщност не му допадаше. Усещането не беше като в Лондон или по-точно не като в правилния Лондон. Миришеше на неприятности, макар да не се случваше нещо по-особено от това, че бразилски момчета играеха футбол срещу полски момчета на отбори от по трийсет души и вдигаха врява до Бога.

Беше го събудил някакъв шум. Тълпа хлапета на училищна възраст, от всякакъв пол и цвят, крещяха нещо, което не можеше добре да разбере, но крясъците им не бяха безразборни, а бяха по-скоро повторение на фраза, като в самото повторение се съдържаше подигравка. Но на кого се подиграваха също не можеше да види.

Това нямаше нищо общо с него и макар да знаеше, че в наши дни никой възрастен вече не се осмелява да разпръсне тълпа от деца, независимо колко голяма беля правят, защото все едно от тях ще се окаже въоръжено с мачете, той се надигна от пейката, сякаш тръгваше по някаква своя работа — като че ли знаеше какво означава да тръгнеш по своя работа — и опита да се приближи до тях.

Голяма грешка, му мина през ума, още докато ставаше.

2

В средата на кръга от хлапета се намираше младеж на около петнайсет години, в черен костюм, строен и доста хубав, по един испански или португалски начин, със синьочерни масури на косата, развети ресни на молитвения шал и момчешка мека шапка на главата — всъщност не, не момчешка, тъй като в него нямаше нищо момчешко, а шапка на малък мъж. Той беше именно това — малък сефарадски евреин. Свят мъж по всичко, освен по възраст.

Отвращение обзе Треслъв.

Както вероятно бе обзело и децата. Фразата, която скандираха, за да го дразнят, беше „Това е евреин!“

„Това е евреин!“ викаха те. „Това е евреин!“

Сякаш бяха направили някакво откритие. Вижте какво намерихме, вижте какво е изпълзяло от естественото си местообиталище.

Това.

Хлапетата не изглеждаха способни да го линчуват. Не бяха от най-доброто възможно училище, прецени Треслъв, но не бяха и от най-лошото. Момчетата нямаха вид на въоръжени. Момичетата не използваха непристойни думи. Заплахата им имаше граници. Нямаше да убият младежа. Просто щяха да го ръчкат, както се ръчка твар, изхвърлена от вълните на плажа. „Това е евреин!“

Светият мъж по всичко, освен по възраст — святото момче — беше притеснено, но не и ужасено. То също очевидно знаеше, че няма да го убият. Но каквото и да си мислеше, това не можеше да се остави да продължава. Неуверен как точно да постъпи, Треслъв се огледа наоколо. Погледът му срещна този на една жена, разхождаща кучето си. Това не може да се остави да продължава, казваха и нейните очи. Треслъв кимна.

— Ей, какво става тук? — извика жената с кучето.

— Ей! — извика и Треслъв.

Хлапетата прецениха ситуацията. Може би кучето на жената беше това, което наклони везните. А може би и те самите искаха някой да им покаже изход от ситуацията.

— Само се закачаме — каза едно от тях.

— Я марш оттук — каза жената, като дръпна кучето пред себе си. То беше само един териер, със завеяна благородническа физиономия като на Върти Устър, но кучето си е куче.

— Ти марш оттук — отвърна й едно от момичетата.

— Курва! — викна едно момче, отстъпвайки.

— Ей! — извика Треслъв.

— Искахме само да се запознаем — каза друго момиче с такъв тон, сякаш двамата с жената са се натрапили където не им е работа и по този начин са лишили еврейчето от цял куп нови приятели.

После групата се пръсна и се разотиде, но не изведнъж, а полека-лека, като прилив, отстъпващ от странната твар, която е изхвърлил на пясъка.

Оставена на мира, странната твар си тръгна по пътя. Не благодари на жената, нито на Треслъв, нито дори на кучето. Вероятно е против религията му, рече си Треслъв. Но за един мимолетен миг успя да улови погледа на красивите му въгленово черни очи. Момчето не беше сърдито. Треслъв не бе сигурен дори дали е уплашено. Това, което видя в погледа му, бе привикналост.

— Добре ли си? — го попита.

Момчето сви рамене. Жестът беше почти арогантен. Така стоят нещата, казваше той. Не се впрягай толкова. И може би съдържаше лек привкус на горда, богоизбрана надменност. Сигурно ме смята за нещо нечисто, помисли си Треслъв.

Той се обърна към жената и извъртя очи. Тя му отвърна със същото. Иди ги разбери днешните деца.

Треслъв се върна на пейката, където бе дрямал допреди малко. С известно учудване откри, че трепери.

Фразата продължаваше да звучи в главата му. Това е евреин!

Но той си имаше и други, собствени фрази, с които да се бори. Защо тогава се обличаш така? Защо се завираш между тях? Какво ти пречеше да ни благодариш? И защо ме изгледа така, сякаш и аз за теб съм „нещо“?

Едно от момичетата не беше избягало с останалите. То продължаваше да стои, оглеждайки се наоколо. На Треслъв му мина ужасяващата мисъл, че може би ще се опита да му се предложи. Да му предостави услугите си срещу джобни пари. Сигурно й се е видял лесна плячка, седнал така на пейката и треперещ.

Тя се наведе, без да го поглежда, за да събуе обувките си. И в този момент той я позна. Това беше ученичката от неговия повтарящ се някога сън — ще рече, повтарящ се преди Хефзиба — ученичката, която поспираше в своя бяг, за да махне обувките, които й пречеха, и за която той никога не можеше да каже дали изглежда решителна или уязвима в своята плисирана поличка, бяла риза, син пуловер и небрежно разхлабена вратовръзка. Бързащата ученичка, за чиято забързаност той не бе сигурен дали иска да е причина.

— Защо си събуваш обувките? — я попита.

Тя го изгледа така, сякаш за всеки, освен за някой пълен малоумник беше очевидно защо си събува обувките — за да го изстърже от подметките им.

— Извратеняк! — му каза, сбръчквайки лице насреща му, след което побягна през тревата.

Това е извратеняк.

Нищо лично, значи. Това е извратеняк, това е евреин. Кой ли не е.

Не си струваше да се умира заради това.

Или беше вярно обратното — не си струваше да се живее заради това?

3

Когато се прибра в апартамента, вече се здрачаваше. Бе почувствал нужда да пийне нещо на връщане.

Добре, че в бара, където бе влязъл да се почерпи, не му бе попаднала някоя крехка шикса с воднисто изражение на Офелия на лицето. Сигурно щеше да я замъкне в парка и там да се удави заедно с нея.

Апартаментът бе странно тих. Нито следа от Хефзиба. Той тръгна да я търси. Нямаше Хефзиба в кухнята, нито Хефзиба просната във всекидневната, гледаща телевизия и чудеща се къде се губи той, нито Хефзиба в спалнята, с копринен пеньоар и роза между зъбите, нито Хефзиба в банята. Но той надушваше парфюма й. Една от вратите на гардероба й беше отворена и по пода имаше разпръснати обувки. Тя беше излязла.

И тогава, като цапардосан с камък по слепоочието, той си спомни. Това беше вечерта на музея. Отварянето. Голямото откриване, както Хефзиба упорито отказваше да го нарича. Мили Боже! Те трябваше да са там в пет и трийсет, а вратите отваряха за гости в шест и петнайсет. Да го направят рано, бе инструкцията от шефовете на Хефзиба. Рано и за кратко. Здравейте, довиждане, като привличат колкото се може по-малко внимание. Дори поканите бяха невзрачни и късно изпратени. По принцип, както Треслъв бе отбелязал пред Хефзиба, евреите обичаха поканите. Те бяха емблематични, винаги релефно отпечатани със златни готически букви върху дебели плочки от картон, цветисти в изразите и изпращани с месеци предварително. Заповядайте на празненството! Започвайте отсега да мислите за подарък! Започвайте да си избирате тоалет! Започвайте да се вталявате! Хефзиба направи всичко необходимо нейните покани да са хилави и да пропълзят незабележимо на белия свят.

Той не й беше обещавал, че няма да закъснява. Не беше нужно. Той никога не закъсняваше. През повечето време дори не напускаше апартамента. И не забравяше уговорки.

Тогава защо сега беше закъснял и беше забравил за уговорката?

Знаеше какво ще каже Хефзиба. Ще каже, че е забравил, защото е искал да забрави. Че не е нейна работа да разсъждава защо. Може би защото я е разлюбил. Или защото упорито я ревнува от своя приятел. Или защото в сърцето си е започнал да се противи на откриването на музея.

Тя не му беше оставила бележка. Това говореше на Треслъв колко обидена и разгневена е била. Той я беше отрязал, без да каже и дума; тя му отвръщаше със същото.

Запита се дали всичко между тях е приключило. Ако беше така, то това бе дело на Либор. Има някои събития, след които е невъзможно да се върнеш там, където си бил. Либор, който ги беше събрал, вече го нямаше. Не бе изключено такова да е било и намерението му. Тези, които аз съм събрал, пак аз ще разделя. Логиката му не бе чужда на Треслъв. Либор го беше разкрил като подлец и самодоволен развратник. Той бе омърсил гнездото на Финклер, а чрез Хефзиба щеше да омърси и това на Либор. Какво искаше той от тях, този прилепчив пишман-евреин? Да смуче от тяхната трагедия, защото собственият му живот беше един фарс. Върви си у дома, Джулиан. Върви там, откъдето си дошъл. Остави ни на мира.

Той седна на ръба на леглото. Главата му пулсираше от болка. Да, животът му наистина бе фарс. Всяка частица от него бе нелепа. И да, вярно беше, че се бе опитал да си навре носа в трагедията и величието на другите хора, след като бе установил, че няма свои такива. Не го бе направил, за да навреди или да покаже неуважение, тъкмо напротив, но кражбата си беше кражба.

„Това е евреин!“, бяха се присмивали учениците и Треслъв бе приел гаврата лично. Тя бе копие в собствения му хълбок. Но с какво го засягаше тя, ако изключим задължението му като възрастен да издърпа ушите на малките мамзери? Защо си бе тръгнал от пейката в парка, олюлявайки се като ранен звяр, и бе поел да търси алкохол? За да заглуши болката от какво?

Явно идваше време за поредното сбогом. Защо не? Сбогуванията бяха неговия специалитет. Какво значеше едно в повече или по-малко?

Чувстваше се като пиян. Животът се разгръщаше пред очите му в различни посоки. Може би сега щеше да се измъкне, плетейки крака през вратата и да не се появи никога повече. Или да си стегне куфара и да се върне в своя апартамент в Хемпстед, който не беше в Хемпстед. Или пък да се преоблече набързо и да се втурне към музея. „Извинявай, мила, малко се забавих, свършиха ли хапките със сьомга?“

Обхвана го един от онези илюзорни пристъпи на въодушевление, на които са податливи слабохарактерните мъже. Целият свят лежеше в краката му, за да си избере място за вечен покой. Измъкването през вратата, за да не се появи никога повече, му допадаше най-много. В него имаше нещо достойно, а също и диво. Да дари на Хефзиба своето отсъствие, а на себе си свободата. Да го направим тогава, каза си той. Да вървим. Щеше да разцепи въздуха с юмрук, ако беше от мъжете, които цепят въздуха с юмрук.

Но гледката на разхвърляните обувки на Хефзиба го трогна. Той обичаше тази жена. Тя го бе вкарала в унисон с вселената. Тя можеше никога да не му прости онова, което бе сторил, но той й дължеше, дължеше и на двамата, един втори шанс. Той си взе набързо душ, облече черен костюм и изтича навън.

Изненада се колко е тъмно на улицата. Погледна часовника си. Девет без петнайсет! Как бе възможно това? Когато се прибра от парка едва минаваше седем. Къде се бе дянало всичкото това време? Дали не бе припаднал на леглото, някъде между въображаемото си бягство и спомнянето за това колко много я обича при вида на обувките й? Сигурно е било така. Нямаше друго обяснение. За втори път през този ден бе заспал, без да разбере. Явно не беше на себе си. Случваха му се разни неща. Не беше господар на собствения си живот. Та той дори не живееше собствения си живот.

До музея имаше само десет минути пеша, но те бяха претъпкани с опасности. Уличните стълбове отново заплашваха да се сгромолясат отгоре му. Той си представяше как се блъска в дървета и пожарни кранове. По пътя имаше прекалено много коли и те се движеха прекалено бързо. Автобусите се напъваха по стръмнината към музея. Колите зад тях ги изпреварваха, разчитайки само на интуицията си, че е безопасно да го правят. Всяка костица в тялото му го болеше в предчувствие на неминуемия сблъсък.

Той се помъчи да не обръща внимание на графитите на арабски по стените на старото звукозаписно студио на Бийтълс.

Беше около девет часа, когато стигна пред музея. В сградата светеше, а малка група хора — може би десетина души — се бяха събрали отпред. Събрали може би не беше точната дума. Събирането предполагаше намерение, а той не мислеше, че има някаква конкретна причина да са там. Донякъде очакваше да зърне плакати. Смърт на чифутите. Карикатури на зъбати евреи, поглъщащи бебета, и звезди на Давид, преминаващи в свастики. Подобни изображения вече дори не бяха шокиращи. Човек можеше да ги види на вътрешните страници, а дори и на кориците на най-уважаваните издания. През последните няколко седмици навсякъде из улиците се срещаха откъслечни участници от демонстрациите на площад Трафалгар и пред израелското посолство, човешки шрапнели от оглушителните залпове на враждебност, така че Треслъв нямаше да се учуди да ги види и тук, надяващи се да привлекат вниманието на някой от по-важните еврейски гости на Хефзиба, депутат, посланик или друг стълб на общността. Спрете кланетата. Не на кръвопролитието. Убийте евреите. Но всичко беше мирно и тихо. Доколкото можеше да види, не се мяркаше дори някой Засрамен евреин, дошъл да засвидетелства гузното си отцепление от своя собствен народ.

А Финклер? Къде беше Финклер, вън или вътре? Финклер, стаен сред малката тълпа, изчакващ своя час, или вътре в сградата като резервен кавалер на Хефзиба, след като истинският й я беше изоставил?

Това бе финклерско събитие. Сам имаше по-естествено право да бъде вътре, отколкото Треслъв.

Във всеки случай отвън го нямаше. Това бяха просто пушачи, реши Треслъв. Или хора, излезли да подишат въздух.

Той мина покрай тях на път към входа, където двама охранители поискаха да видят поканата му. Той нямаше такава. Обясни им, че за него няма смисъл да носи покана. Той не беше гост. На практика беше домакин.

Входът е само с покани, обясниха му те. Без покана няма и парти. Това не беше парти, каза им той, а прием. Ето на, откъде ще да знае, че е прием, а не парти, ако беше просто натрапник, който си търси белята? Можеше да им каже какво има във всяка една стая. Хайде, изпитайте ме. Хефзиба Вайзенбаум, директорката на музея, му беше партньорка. Може би ако някой я известеше, че е дошъл…

Те поклатиха глави. Той се зачуди дали не ги е предупредила да не го пускат. Или пък надушваха алкохол в дъха му?

— Хайде, момчета — каза той, като се опита да се промуши покрай тях, не агресивно, а по-скоро иронично. По-едрият от двамата го улови за лакътя.

— Ей! — викна Треслъв. — Това е насилие.

Той обръща глава с надеждата да срещне съчувствен поглед. Може би някой, който го познава и ще потвърди истинността на думите му. Но вместо това си дава сметка, че се взира в безжалостните очи на евреина с прошарена коса и шал на ООП, който паркира мотоциклета си в двора на синагогата, която се вижда от терасата на Хефзиба. Охо, минава му през ума. Охо! Сега всичко става ясно. Тези хора, както се оказва, не са пушачи, нито гости от приема, излезли да подишат въздух. Те стоят на мълчаливо бдение. Една жена носи уголемена снимка на арабско семейство. Майка, баща и бебе. До нея някакъв мъж държи свещ. Самите те вероятно са араби, но това далеч не важи за всички от групата. Ето например старият рокер с шала на ООП. Той не е арабин.

— Добре, какво става тук? — пита Треслъв.

Те не му отговарят. Никой не иска неприятности. Охранителят, който го е хванал за лакътя, се обръща към него.

— Ще се наложи да ви помоля да напуснете, господине — му казва той.

— Вие евреин ли сте? — пита Треслъв.

— Моля? — отвръща мъжът.

— Зададох ви съвсем учтив въпрос — казва Треслъв. — Понеже, ако сте евреин, бих искал да знам защо позволявате продължаването на тази демонстрация. Тук не е посолство. А ако не сте евреин, искам да знам какво изобщо правите тук.

— Това не е демонстрация — обажда се мъжът със свещта. — Ние просто стоим.

— Да, виждам, че просто стоите — казва Треслъв. — Но защо стоите? Това е еврейски музей. Място за учение и размисъл. Не е шибаният Западен бряг. Тук не сме на война.

Някой го хваща. Той не е сигурен кой. Не е изключено дори да са двама. Може да са хората от охраната, а може и да не са. Треслъв знае как ще свърши всичко, но не е уплашен. Сефарадското момче не се боеше, няма да се бои и той. Вижда пред себе си умореното му, привикнало лице. „Това е евреин!“ Просто така стоят нещата. Вижда ученичката, която се навежда да завърже обувката си. „Извратеняк!“

Той замахва. Не го е грижа кого ще удари. Или кой ще удари него. И в двата случая му се ще това да е предателят с шала на ООП. Но и да не е той, няма значение. Макар че няма желание да удари арабин. Чува викове. Не би имал нищо против някой да го притисне към стената и да му каже: „Ти си евреин!“ Героично е да умреш като евреин. Ако ще умира за нещо, поне да е, защото е евреин. „Ти си евреин“ и после храс! ножа в гърлото. Това се казва сериозна смърт, не като глупостите, с които се е занимавал през целия си живот.

Нещо го подпира в ребрата, но не е нож. Това е юмрук. Той отвръща на удара. Сега се борят, Треслъв срещу неизвестно колко на брой. Чуват се звуци на суматоха, но това може да е суматохата в собственото му сърце. Той се препъва, губейки равновесие на неравната земя. После пада стремглаво. Заслепяват го светлини. Изпитва рязка болка в рамото. Затваря очи.

Когато ги отваря отново, над него се е надвесил евреинът с шала на ООП.

— Добре ли сте? — го пита той.

Треслъв е изненадан от благия му тон. Той би очаквал от него да плюе огън и искри, подобно на мотоциклета си.

— Знаете ли къде се намирате? — Въпросите му са почти като на доктор. Това ли бил лудият, чуди се Треслъв — изтъкнат еврейски лекар с шал на ООП?

Той го гледа втренчено, чудейки се дали са го разпознали като смръщения съгледвач от терасата на Хефзиба. Тъй като приемът е на Хефзиба, няма да е много трудно да се направи връзката.

Но дори да го е разпознал, мотористът не се издава.

— Можете ли да ми кажете името си? — упорства той, все още с израз на загриженост.

— Брад Пит — отвръща Треслъв. — А вашето?

— Сидни. — Гласът му е интелигентен и успокояващ. Търпелив. Той сваля шала си и го сгъва като възглавница под главата на Треслъв. — Извадихте късмет, че имаше добри спирачки — допълва.

— Кой? — пита Треслъв, но не чува отговора.

Вместо да изпитва признателност към Сидни и към противнатата кауза на човешко себеотрицание, на която той служи, каквато и да е тя, заради която се увива в шала на враговете на своя народ, на Треслъв му се иска спирачките да не са били толкова добри.

Дали и младият сефарадски евреин, вместо да изпитва признателност към Треслъв и жената с кучето, не бе предпочитал да го оставят на неговите мъчители?

Странно нещо е неблагодарността, мисли си Треслъв, докато затваря отново очи, уморен от дългия ден.

Той не е пострадал зле, но от болницата настояват да остане за през нощта. За всеки случай. Хефзиба го посещава, но той спи. Тя казва да не го будят.

Според нея той знае, че е дошла, но не желае да я вижда. Тя смята, че се е превърнала в част от всичко онова, което го отвращава. Че и той, както Либор, иска просто да го оставят на мира. Тя бърка. Но няма значение. Онова, за което бърка днес, може да стане вярно утре.

Епилог

Понеже Либор няма деца, Хефзиба и Финклер са се разбрали, че те ще кажат Кадиш[1] за него. Треслъв, като неевреин, няма право да изрича заупокойни молитви за еврейските мъртви и поради това е изключен от техните разисквания.

Аз не си падам по синагогите, казва Хефзиба. До гуша ми е дошло от това за кого можеш да кажеш Кадиш и за кого не, къде и кога трябва да седнеш, да не говорим пък за нещата, които се разрешават или не се разрешават на жените и различията по този въпрос според това към коя деноминация спада синагогата. Нашата религия явно няма за цел да опростява нещата. Затова ще се моля вкъщи.

Така и прави.

За мъртвите и за онези, които са мъртви за нея.

За Либор тя си изплаква очите всеки ден.

За Джулиан, тъй като не може да изключи Джулиан от сърцето си, тя плаче с горчиви сълзи, които извират от една част от нея, която не познава. И преди й се е случвало да плаче за мъже, които е обичала. Но при тях болката е идвала от необратимостта на раздялата. А при Джулиан е различно: бил ли е той изобщо някога с нея, за да се чувства разделена? Дали е била за него само един експеримент? Или той за нея?

Той й бе казал, че е неговата орис. Кой би искал да е нечия орис?

За Самюъл Финклер нещата не са така удобни, но са може би по-праволинейни. Той трябва да отиде до най-близката синагога и да каже молитвата, която е чувал от устните на собствения си баща. Yisgadal viyiskadash… древният език на евреите, разнасящ се като камбанен звън за мъртвите. Да се възвисява и свети великото Му име. Той прави това три пъти на ден. Когато починалият не ти е родител, задължението да казваш Кадиш за него свършва след трийсет дни, вместо след единайсет месеца. Но Финклер не спира да я казва след трийсет дни. Никой не може да го принуди. Той не е сигурен, че ще спре да я казва дори и след единайсет месеца, макар да разбира доводите, стоящи зад това: да могат душите на прежалените мъртви най-сетне да намерят своя път към Рая. Но той не смята, че тъкмо неговите молитви ще им попречат да го сторят.

Красотата на Кадиш според него е в това, че не е конкретна. Той може да оплаква наведнъж толкова мъртъвци, колкото си пожелае.

Най-сетне, неизвестно защо, е способен да оплаква и Тайлър. Сякаш Либор е направил това възможно. Отключил е нещо.

Тайлър, която бе предал като съпруг, Либор, когото бе предал като приятел.

Yisgadal viyiskadash… Тя е толкова всеобхватна, че спокойно би могъл да оплаква и целия еврейски народ.

Не че се ограничава само с евреите. Дори Треслъв получава частица от вниманието му, бегъл поглед на скръб, макар че е жив и здрав — доколкото той изобщо може да бъде — и вероятно отново работи като двойник на знаменитости.

В това Финклер взема пример от Хефзиба, с която са в редовен контакт. Нейното чувство за недовършеност, за нещо неприключило, което може би никога не е и започвало, става негово чувство. И той също никога не е познавал наистина Треслъв. Което му се струва още един повод за оплакване.

Няма граници за финклерската скръб.

[1] Еврейска молитва. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.